Сидни Шелдън
Спомени от полунощ

Част 2 от „Отвъд полунощ“

Превод от английски: Теодора Давидова, 1992

chitanka.info

На Алегзандра с обич

Не пей ми песни за деня,

слънцето е враг на любовта.

Попей за сенки, за тъма,

за спомени от полунощ.

Сафо

Пролог

Дзюлун, май 1949

— Трябва да прилича на нещастен случай. Можеш ли да го уредиш?

Това беше истинска обида. Усети как в душата му се надига гняв. Такъв въпрос се задава на някой аматьор, взет от улицата. Изкуши се да отговори саркастично: Ще се опитам. Какво предпочитате — нещастен случай у дома? Или да си счупи врата, падайки по стълбите? Като танцьорът в Марсилия. Да се напие и да се удави във ваната? Като богатата наследничка. Може да умре и от свръхдоза хероин. Трима души беше изпратил така от този свят. Или да заспи със запалена цигара — детективът швед в „Хотел на левия бряг“ в Париж. Ако предпочитате, ще й се случи инцидент по пътя, самолетна катастрофа, изчезване в морето.

Естествено премълча, защото в интерес на истината се страхуваше от този мъж. Слушал бе твърде страшни истории за него и имаше основания да им вярва.

Ето защо каза само:

— Да, господине, мога да организирам нещастен случай. И никой никога няма да разбере истината.

Още преди да завърши изречението, му мина мисълта: „Но той знае, че аз ще знам.“

Намираха се на втория етаж на една постройка в заобиколения със стени град Дзюлун, издигнати от китайците през 1840-та година, за да се спасят от нашествията на жестоките англичани. По време на Втората световна война стените били разрушени, но из тесните улички и мрачните стълбища, като в запазена територия, необезпокоявани, се разхождаха банди убийци, наркомани и изнасилвачи — истинска заплаха за туристите. Те бяха предупреждавани да не се приближават до старата улица „Дун Дао Дзуън“ в предградията, където дори полицията не смееше да припари. През прозореца долиташе уличният шум, примесен с пискливата глъчка на разноезичните обитатели на потайния град.

Мъжът го изучаваше със студените си, с цвят на обсидиан очи.

— Е, добре, нека решението бъде твое — рече той накрая.

— Да, господине. Обектът в Дзюлун ли е?

— Не, в Лондон. Името й е Катерин. Катерин Алегзандър.

Мъжът се отправи по Ласкар Роуд към Блу Хаус в района „Дзун Ша Дзун“ в лимузина, придружен от двама бодигарда. Тук идваха само специални гости. Държавни глави, филмови звезди, президенти на корпорации. Управата се гордееше с дискретността на заведението. Преди дванайсет години едно от момичетата се бе разбъбрило пред репортер на някакъв вестник и на следващата сутрин го намериха на пристанището Абърдийн с изтръгнат език. В Блу Хаус имаше и девственици, и момчета, и лесбийки, които се задоволяваха без „вълшебните органи“ на мъже или животни. Това бе единственото място, където изкуството на Ишинпо от десети век все още се практикуваше. Блу Хаус бе свърталище на всевъзможни забранени удоволствия.

Този път мъжът си беше поръчал близначките. Чудесни момичета, красиви, с изумително телосложение и без задръжки. Спомни си последния път, когато беше при тях. Металният стол без дъно, галещите им пръсти и езици и ваната, пълна с ароматизирана топла вода, която се плискаше по плочките на пода, и горещите им устни, които шареха по цялото му тяло. Усети, че се възбужда.

— Пристигнахме, сър.

Три часа по-късно, когато излезе от Блу Хаус, успокоен и доволен, мъжът поръча на шофьора да кара към Моди Роуд. Загледа се през прозореца на лимузината към проблясващите светлини на града, който никога не спеше. Китайците го наричаха Дзю Лун, Деветте дракона. Той си представяше как чудовищата стоят на планинския връх над града, готови всеки миг да се спуснат и да унищожат слабите и нерешителните. Той не беше нито от едните, нито от другите.

Стигнаха до Моди Роуд.

Наставникът в дзен-будисткия манастир, който с дългата си овехтяла дреха и проскубана бяла брада приличаше на древен пергамент, вече го чакаше.

— Добър ден.

— Добър ден.

— Как сте?

— Добре.

— Радвам се.

Старецът затвори очи в мълчалива молитва и започна да люлее своята дървена купичка, пълна с номерирани молитвени пръчици. Една от пръчиците падна и люлеенето спря. В настъпилата тишина наставникът погледна в картончето и се обърна към своя посетител.

— Боговете казват — започна той на развален английски, — че скоро ще се освободиш от опасен враг.

Тръпка на приятна изненада обзе мъжа. Беше достатъчно интелигентен и разбираше, че това древно изкуство не е нищо друго освен суеверие. Но пък и не можеше да не му вярва поне малко. Налице бе и друго добро предзнаменование. Този ден бе празникът на Агиос Константинос, неговият рожден ден.

— Боговете са те благословили с добро бъдеще.

— Дано.

— Така е.

Само след пет минути той бе отново в лимузината на път към летището на Хонконг, където го чакаше частният му самолет, за да го отведе в Атина.

1. Глава

Янина, Гърция, юли 1948

Всяка нощ тя се събуждаше с вик, все от един и същ кошмар. Сънуваше, че е сред някакво езеро, наоколо бушува силна буря, двама непознати — мъж и жена — натискат главата й в леденостудената вода и искат да я удавят. Обзета от паника, цялата в пот, тя скачаше в леглото, борейки се за глътка въздух.

Не знаеше коя е, нямаше никакъв спомен от миналото си. Говореше английски, но не знаеше от къде е родом и защо се намира в Гърция, в малкия кармелитски манастир, дал й подслон.

С течение на времето започнаха да се появяват мъчителни откъслеци от спомени, които идваха и си отиваха твърде бързо, за да ги улови, задържи и осмисли. Спохождаха я в неочаквани моменти, заварваха я неподготвена и я хвърляха в недоумение.

В началото задаваше въпроси. Монахините бяха много мили и искаха да й помогнат, но техният обет бе обет на мълчание. Имаше право да говори само игуменката, сестра Тереза, съсухрена жена в напреднала възраст.

— Знаете ли коя съм аз?

— Не, дете мое — отвръщаше сестра Тереза.

— Как се озовах тук?

— В подножието на планината е градчето Янина. Миналата година по време на силна буря, те намерили в малка лодка в езерото. Лодката потънала, но с Божията помощ две от нашите сестри те спасили. Докараха те тук.

— Но… къде съм живяла преди това?

— Не зная, дете мое.

Такъв отговор не я задоволяваше.

— Никой ли не попита за мен? Никой ли не ме потърси?

— Не, никой — поклати глава сестра Тереза. Идеше й да закрещи от безсилие.

— И все пак, нима във вестниците не се появи съобщение за изчезването ми?

— Както знаеш, не ни е позволено да имаме връзки с външния свят. Трябва да приемем волята Божия, дете. Трябва да сме благодарни Богу за милостите, с които ни дарява. Не забравяй, че си жива.

Нищо повече не можеше да изкопчи. В началото бе твърде зле, за да мисли за всичко това, но с течение на времето се възстанови.

Щом се почувства достатъчно силна, за да се движи сама, тя започна да се грижи за цветята в градината на манастира. Прекарваше по цели дни сред тях, под лъчите на горещото слънце на Гърция, галена от нежния полъх на вятъра, разнасящ тръпчивия аромат на лимони и лозя.

Атмосферата край нея бе ведра и спокойна, но тя не можеше да си намери място. Загубена съм, а никой не го е грижа. И защо? Да не би да съм сторила някому нещо? Коя ли съм? Коя ли съм аз?

Виденията продължаваха да идват неканени. Една сутрин се събуди внезапно — бе сама в стая с гол мъж, който я събличаше. Сън ли беше това? Кой беше мъжът? Може би беше омъжена за него? Дали имаше съпруг? Не носеше халка. Всъщност нямаше нищо свое с изключение на черните одежди на кармелитка, които сестра Тереза й бе дала, и една мъничка брошка — златна птичка с рубиненочервени очи и разперени криле.

Беше никоя. Чужденка, която живее сред чужди хора. Нямаше кого да помоли за помощ, нямаше психиатър, който да й обясни, че съзнанието й е така травмирано, та ако иска да не полудее, не бива да допуска ужасното минало до него.

А образите прииждаха ли прииждаха, като късчета от огромна мозайка, която трябваше да подреди. За съжаление не можеше да направи връзката между тях. Често я спохождаше споменът за една огромна студия, изпълнена с мъже във военни униформи, които снимаха филм. Да не би да съм била актриса? Не, работеше нещо друго. Но какво?

Мъж в униформа й поднася букет. Ще трябва да платите за него, смее се той.

След два дни сънува същия мъж. Сбогува се с него на някакво летище, искрено страда от раздялата, а когато се събуди, видя, че плаче.

От този миг нататък не можеше да си намери място. Това не бяха сънища, а мигове от собствения й живот, от миналото й. Трябва да разбера коя съм. Коя съм!

Най-неочаквано посред нощ из недрата на подсъзнанието й изплува едно име — Катерин. Казвам се Катерин Алегзандър.

2. Глава

Атина, Гърция

В никоя карта няма да откриете империята на Константин Демирис и все пак неговите почти феодални владения бяха по-големи и по-могъщи дори от някои държави. Той бе сред най-богатите мъже в света и влиянието му трудно можеше да се вмести в обичайните преценки. Нямаше нито титла, нито официално положение в обществото, но за него бе нещо обикновено да купува и продава министър-председатели, кардинали, посланици и крале. Пипалата на Демирис се бяха впили в тъканта и живота на десетки страни. Той бе властен мъж с проницателен и бърз ум. Добре сложен, висок доста над средния ръст, с широки рамене и гърди и с мургав тен, Демирис имаше ясно очертан голям нос и маслиненочерни очи. Лицето му бе като на ястреб, хищническо. Стига да решеше, Демирис беше изключително чаровен. Говореше осем езика и беше прочут сладкодумник. Собственик на една от най-ценните колекции от произведения на изкуството, той притежаваше своя ескадрила от частни самолети и около дузина апартаменти, замъци и вили, разпръснати из цялото земно кълбо. Ценител на красотата, Демирис смяташе, че красивите жени са неустоими. Носеше му се славата на голям любовник, романтичните му истории бяха вълнуващи почти толкова, колкото и финансовите му операции.

Константин Демирис се гордееше със своя патриотизъм — синьобелият гръцки флаг бе на видно място във вилата му в Колонаки и Псара, собствения му остров, ала той никога не плащаше данъци. Не се чувстваше длъжен да се подчинява на нормите, валидни за всички обикновени хора. В жилите му течеше кръвта на боговете.

Почти всеки, с когото Демирис се запознаваше, искаше някаква услуга от него — да финансира проект, да отпусне дарение или сума за благотворителност, или само да се възползва от въздействието на познанството си с него. Демирис се забавляваше да прави догадки за истинските домогвалия, тъй като обикновено зад привидните желания се криеше нещо друго. Аналитичният му ум рядко приемаше на доверие чуждите декларации и той не се доверяваше почти никому. Девизът му беше: „Близо до приятелите, но още по-близо до враговете.“ Журналистите виждаха един добронастроен, чаровен светски мъж. Нямаха никакви: основания да подозират, че под хубавата фасада се крие убиец, човек, от подземния свят, който не се колебаеше да стисне жертвата за гърлото.

Той не прощаваше никому и не забравяше обидите. За древните гърци думата dikaiosini, справедливост, често пъти бе синоним на ekdikisis — отмъщение, а Демирис се бе посветил и на двете. Той помнеше и най-незначителното противопоставяне, а онези, които бяха имали нещастието да предизвикат гнева му, бяха платили за това стократно. Никога не им бе станало ясно откъде идват злините, защото педантичността на Демирис превръщаше отмъщението във вълнуваща игра — внимателно подготвяше плана и плетеше мрежите на своите капани, в които в крайна сметка улавяше и унищожаваше неприятелите си.

За него бяха истинско удоволствие дните и часовете; прекарани в подготовка на такива капани. Той премерваше внимателно силните и слаби страни на своите врагове.

На една вечеря бе дочул как известен продуцент подхвърля по негов адрес думите „онзи мазен грък“. Демирис търпеливо изчака часа на отмъщението си. Две години по-късно същият продуцент подписа договор с известна в целия свят кинозвезда, която щеше да участвува в новия му филм. В снимките бе вложил и цялото си състояние. Демирис изчака екипът да преполови работата по филма, след което завъртя главата на известната актриса и успя да я убеди да отиде с него на яхтата му.

— Ще прекараме истински меден месец — обеща й той.

Тя наистина получи медения месец, но без сватба. Наложи се да се прекратят снимките и продуцентът фалира.

В играта на Демирис имаше няколко участници, с които все още не бе разчистил сметките си, но той не бързаше. Обичаше да предвкусва отмъщението, да го планира и да го осъществява с искрена наслада. През последните години не бе имал неприятели — кой можеше да си позволи такова нещо, и му оставаше да разчисти сметките си с онези, чиито пътища преди години се бяха пресекли с неговите.

Ала чувството на Константин Демирис за dikaiosini не бе насочено към едно-единствено лице. Той никога не прощаваше обидите, но никога не забравяше и услугите. Беден рибар, дал подслон на времето на непознат младеж, се събуди една сутрин собственик на рибарска флотилия. Проститутка, нахранила и облякла същия този младеж в тежък за него момент, като по чудо стана наследничка на голяма жилищна сграда и никога не разбра кой е нейният благодетел.

Демирис се бе родил в семейството на докер от Пирея. Имаше четиринайсет братя и сестри и храната на масата в бащиния му дом никога не стигаше.

Още момче, Константин Демирис показа невероятна дарба на търговец. След училище работеше където му падне и припечелваше по нещичко. Едва шестнайсетгодишен бе спестил достатъчно, за да започне да продава с един приятел хранителни стоки на пазара. Бизнесът им потръгна, но съдружникът на Демирис го измами и задигна и неговата част от печалбата. По-късно на Демирис му бяха нужни цели десет години, за да го разори напълно. Момчето Демирис изгаряше от амбиция. Лежеше нощем в леглото си с очи, вперени в тъмнината. Ще бъда богат! Ще бъда прочут! Един ден всички ще знаят името ми! Това бе единствената приспивна песен, която го унасяше. Нямаше представа как ще стане това. Знаеше само, че рано или късно ще стане.

На седемнайсетия си рожден ден Демирис случайно попадна на едно съобщение за нефтените находища в Саудитска Арабия и пред него се отвори вълшебна врата.

— Заминавам за Саудитска Арабия — заяви той на баща си. — Ще работя на нефтените кладенци.

— Как така! Знаеш ли що за работа е това?

— Не, но ще се науча.

След месец Константин Демирис беше вече на път.

Обикновено „Трансконтинентъл Ойл Корпорейшън“ сключваше двугодишни договори с пристигналите от другата страна на океана работници, но този проблем изобщо не съществуваше за Демирис. Бе решил да остане в Саудитска Арабия дотогава, докато натрупа състояние. Представял си бе живота там като вълнуващо приключение в света на прекрасните арабски нощи. За него това бе загадъчна страна с екзотични жени и течно злато, бликащо от земята. Ала срещата с реалността бе истински шок.

Една ранна утрин през лятото Демирис пристигна във Фадили, лагер в сърцето на пустинята. В него нямаше нищо друго, освен една невзрачна каменна постройка, заобиколена от barastis — ниски сламени колиби. Тук работеха около хиляда зле платени работници, предимно араби. Жените, които тътреха крака по прашните непавирани улици, бяха така забулени, че от тях не се виждаше нищо.

Демирис прекрачи прага на постройката, където се намираше кабинетът на Дж. Дж. Макинтайър, административният директор.

Макинтайър вдигна очи и попита младежа:

— Сключил си договор в твоята страна, така ли?

— Да, господине.

— Работил ли си някога на нефтени находища?

В първия миг Демирис се изкуши да излъже, но после се отказа.

— Не, господине.

— Тук, синко, много ще ти хареса. Намираш се на хиляди мили от света, храната е лоша, пипнеш ли жена, рискуваш да ти скълцат ташаците, а вечер изобщо няма какво да се прави.

— Дойдох тук, за да се науча.

— Тогава ще ти кажа какво първо трябва да научиш. Намираме се в мюсюлманска държава. Това значи — никакъв алкохол. Заловят ли някого да краде, отрязват му дясната ръка. Заловят ли го втори път — режат лявата, а третия път — крака. Убиеш ли човек — обезглавяват те.

— Нямам намерение да убивам никого.

— Не бързай — сряза го Макинтайър. — Едва сега пристигаш.

Лагерът приличаше на Вавилонско стълпотворение — срещаха се хора от десетина държави и всеки говореше на своя език. Демирис имаше набито ухо и бързо схвана чуждата реч. Хората бяха тук, за да проправят пътища във враждебната пустиня, да вдигат сгради, да инсталират далекопроводи и телефонни връзки, да строят складове и канализационни системи, да организират медицинското обслужване и още стотици други неща. Работеха на четирийсетина градуса горещина, бореха се с досадните мухи и с комарите, с прахоляка, с треската и дизентерията. Дори тук, в пустинята, съществуваше социална йерархия. Най-важни бяха ония, които бяха пряко ангажирани в откриването на петрола, следваха строителните работници или „бачкаторите“ и чиновниците, ползващи се с прозвището „тузари“.

Почти всички, които работеха при сондите — геолози, надзиратели, инженери и химици, бяха американци. Новият тип въртяща се сонда бе изобретена в САЩ и те естествено бяха най-добре запознати с нея. Младият Демирис измени на принципите си и направи всичко възможно, за да се сприятели с тях.

През свободното си време се навърташе около американците и не спираше да задава въпроси. Както горещият пясък жадно поглъща водата, така и той попиваше всичко. Забеляза, че се използват два основни вида сондиране.

— Защо пробиват по два начина? — попита веднъж един от работниците край високия близо сто и трийсет фута дерик.

— Единият, синко, е на принципа на окачения на въже нож, а другият действа като свредел. Използваме и двата, но предпочитаме втория. Те имат много общо.

— Така ли?

— И при двата трябва да вдигнеш дерик като този, в който се слага всичко, дето трябва да се спусне в шахтата. Обзалагам се, че не можеш да се досетиш защо го наричаме дерик.

— Наистина не мога, господине.

— По името на известен палач от седемнайсети век.

— Ясно.

— Сондирането с ножа е стара история. Преди стотици години китайците копаели по този начин кладенци за вода. Също като нас вдигали и спускали тежък режещ инструмент, окачен на дебело въже. Но днес около осемдесет и пет процента от кладенците се дълбаят на принципа на свредела.

Човекът се обърна с намерение да продължи работата си.

— Извинете, а в какво се състои този принцип?

— Ами вместо да блъскаш в, земята, пробиваш дупката постепенно. Нали виждаш? На пода на нашия дерик има стоманен свредел, задвижван от мотор. Той върти тръбата, която също се движи надолу. В отдалечения й край има приспособление за спиране.

— Струва ми се доста просто.

— Но всъщност не е. Трябва да знаеш как да изхвърлиш на повърхността пръстта, да укрепяваш от време на време стените на кладенеца и да спираш бликналата вода и природния газ.

— А свределът не затъпява ли?

— Затъпява естествено. Тогава изтегляме устройството, монтираме нов и връщаме обратно тръбата в кладенеца. Ти да не се готвиш за сондьор?

— Не, господине. Но някой ден ще стана собственик на нефтени кладенци.

— Браво на теб. А сега може ли да си гледам работата?

Една сутрин Демирис забеляза, че сондата не пробива надолу, а прави плитки ями около основния кладенец и вади парчета скали.

— Извинявайте, но какъв е смисълът на това? — попита той.

Сондьорът спря, за да попие потта от челото си.

— Това е периферно сондиране. Правим анализ на скалата, за да проверим дали има следи от нефт.

— Разбирам.

Често пъти, когато всичко вървеше добре, Демирис чуваше сондьорите да си подвикват:

— Завивам надясно.

Това значеше, че правят дупка. Той забеляза, че целият терен е осеян с множество малки дупки с диаметър не по-голям от два-три инча.

— Извинете, за какво са тези дупки? — питаше младият човек.

— Проверяваме какво има отдолу. По този начин спестяваме много време и пари на компанията.

— Да, разбирам.

Младежът се интересуваше от всичко и въпросите му нямаха край.

— А как решавате къде да пробивате?

— Имаме много геолози — „каменари“ — те вземат проби от почвата и ги изследват. След тях идва ред на „изкормвачите“.

— Това пък какво е?

— Сондите. Когато…

Константин Демирис работеше от ранна утрин, чак докато слънцето се скрие зад хоризонта — влачеше тежките въжета в палещата жега на пустинята, почистваше съоръженията, профучаваше с камиона край скалите, бълващи пламъци. Огньовете горяха денем и нощем и унищожаваха отровните газове.

Дж. Дж. Макинтайър не бе излъгал Демирис. Храната беше отвратителна, битовите условия — кошмарни, а вечер наистина нямаше какво да се прави. Още по-неприятно бе усещането, че във всяка пора на тялото ти са се загнездили по няколко песъчинки. Пустинята сякаш бе жива и нямаше начин да се измъкнеш от нея. Пясъкът проникваше в колибата, през дрехите и се забиваше в тялото — имаше чувството, че ще полудее. След което идваше най-страшното.

Задухваше шамалът. Пясъчните бури траеха почти цял месец. Всеки ден вихърът виеше със сила, която докарваше човек до пълно безумие.

— Да не би да ходите на работа в това кошмарно време? — попита той първия ден, когато надникна навън и видя пясъчната вихрушка.

— Естествено, че ходим, приятелче. Да не мислиш, че си на почивка в санаториум!

Навсякъде откриваха нефт. В Абу Хадрия, в Катиф и в Харад работниците бяха заети по цял ден.

В лагера пристигнаха английски геолог и жена му. Хенри Потър бе прехвърлил шейсетте, а жена му Сибил бе на трийсет и няколко. Всякъде другаде Сибил Потър щеше да мине за най-обикновена, възпълна жена с писклив и неприятен глас. Но във Фадили тя бе изкусителна красавица. Хенри Потър бе страшно ангажиран с изследването на новите находища и непрекъснато бе на път, така че жена му често оставаше сама.

Младият Демирис трябваше да й помага при настаняването.

— Такова отвратително място — оплака му се Сибил е хленчещ глас. — Хенри само ме мъкне по разни кошмарни обекти. Защо ли се примирявам.

— Вашият съпруг върши много важна работа — увери я Демирис.

Тя погледна замислено привлекателния младеж.

— Съпругът ми съвсем не върши всичко онова, което е необходимо. Разбираш ли какво искам да кажа?

Естествено, че разбираше, но отвърна:

— Не, госпожо.

— Как се казваш?

— Демирис, госпожо. Константин Демирис.

— Как ти викат приятелите?

— Коста.

— Е, Коста, мисля, че ние с теб добре ще се разбираме. И двамата нямаме нищо общо с тия арабески.

— Арабески ли?

— Имам пред вид чужденците.

Демирис се канеше да си тръгва.

— Време е да се връщам на работа.

През следващите няколко седмици Сибил Потър непрестанно намираше някакъв претекст, за да повика младежа при себе си.

— Хенри отпътува тази сутрин — посрещаше го тя. — Отново замина да сондира. Да беше забивал по-често сондата в къщи.

Демирис замълча. Геологът заемаше важно място в йерархията на компанията и той нямаше никакви намерения да се забърква в каквото и да е с жена му. Това можеше да стане причина да загуби работата си.

Не знаеше защо, но бе напълно убеден, че именно тази работа е най-сигурният път да постигне онова, за което мечтаеше. В нефта имаше бъдеще и той твърдо бе решил да е част от него.

Късно една нощ Сибил изпрати да повикат Демирис. Той отиде до каменната постройка, където живееше семейството на геолога, и почука.

— Влез — посрещна го Сибил по тънка прозрачна нощница.

— Аз, такова викали сте ме госпожо.

— Да, Коста, влез. Нощната ми лампа нещо не работи.

Демирис извърна очи от нея и посегна към лампата.

— Няма крушка — рече той, като я огледа. В този момент усети, че тялото на жената се притиска в гърба му, а ръцете й го опипват. — Госпожо Потър…

Устните й бяха върху неговите и тя го тласкаше към леглото. От този миг нататък той загуби контрол. Бързо се съблече и я облада.

— Най-после! — извика доволно тя. — Най-после! От кога не съм…! — Сибил нададе сподавен вик и потръпна. — О, скъпи, обичам те.

Демирис се отпусна на леглото, обзет от паника. Какво направих? Ако Потър разбере, е мен е свършено.

Сякаш прочела мислите му, Сибил Потър се засмя и каза:

— Това ще бъде нашата малка тайна, нали, скъпи?

Тяхната малка тайна продължи няколко месеца. Демирис не можеше да се измъкне и тъй като мъжът й отсъстваше понякога с дни, той не можеше да измисли никакъв предлог да не спи с нея. Най-лошото бе, че Сибил Потър обезумя от любов по него.

— Заслужаваш по-добро място от това — уверяваше го тя. — Ще заминем двамата за Англия.

— Моят дом е Гърция.

— Вече не е — категорично заяви тя, докато плъзгаше ръка по дългото му слабо тяло. — Ще се върнеш с мен у дома. Ще се разведа с Хенри и ще се оженим.

— Сибил, аз нямам никакви пари — възрази той, обзет от паника.

— Това не е проблем — увери го тя, докато прокарваше устни по гърдите му. — Аз ще ти кажа как да спечелиш пари, любими.

— Как?

— Снощи Хенри ми каза, че съвсем наскоро открили голямо нефтено находище. Знаеш, колко е способен. Много беше развълнуван. Написа доклада си преди да замине и го остави, за да го пусна сутринта в пощата. Ето го, тук е. Искаш ли да го видиш?

Сърцето на Демирис щеше да изскочи от вълнение.

— Да. Бих искал… — смотолеви той, докато я наблюдаваше как става от леглото и се приближава до малката олющена масичка в ъгъла. Сибил взе голям кафяв плик и се върна с него в леглото.

— Отвори го.

Демирис се колебаеше, но това трая само миг. Той разкъса плика и извади пет листа. Прегледа ги набързо, а после се зачете внимателно, от началото.

— Струва ли нещо тази информация?

Дали струвала? В доклада се говореше за ново нефтено поле, което може би щеше да се окаже едно от най-богатите досега.

— Да може би… — смотолеви Демирис.

— Ето виждаш ли? — обади се Сибил. — Сега вече сме богати.

— Не е така просто — въздъхна той.

— Защо?

— Всичко това е много ценно за човек, който може да си позволи да купи опции за земи в този район. Но за това се искат много пари. — Демирис имаше само триста спестени долара.

— Не се тревожи. Хенри има пари в банката. Ще напиша чек. Пет хиляди ще стигнат ли?

Константин Демирис просто не вярваше на ушите си.

— Ами, да. Просто не зная какво да кажа.

— Това е за нас, скъпи. За нашето бъдеще.

Той седна в леглото и се замисли.

— Сибил, ще можеш ли да задържиш писмото един-два дни?

— Разбира се. Няма да го пускам до петък. Доволен ли си?

Той бавно кимна с глава.

— Напълно.

С петте хиляди долара, които Сибил му даде — не това не беше подарък, а заем, зарече се той — Константин Демирис купи опции за земи около новото находище. Няколко месеца по-късно, когато струята петрол бликна, Константин Демирис стана милионер.

Върна на Сибил Потър нейните пет хиляди, изпрати й нова нощница и замина за Гърция. Тя никога повече не го видя.

3. Глава

Съществува теория, че нищо в природата не се губи — всички звуци, всички думи съществуват във времето и пространството и някой ден излизат наяве.

Преди да бъде изобретено радиото, кой можеше да предположи, че пространството около нас гъмжи от звуци — музика, съобщения, гласове? Един ден ще можем да пътуваме назад във времето и тогава сигурно ще чуем Обръщението на Линкълн, произнесено в Гетисбърг, ще чуем и гласа на Шекспир.

Катерин Алегзандър чуваше гласове от своето минало, но те бяха неясни и откъслечни и съвсем я объркваха.

— Ти си изключително момиче, Кати. Усетих го още когато те видях за първи път.

— Всичко свърши. Искам развод… Обичам друга жена…

— Знам колко лошо се държах… Искам да ти се извиня…

— Той се опита да ме убие.

— Кой се опита?

— Мъжът ми.

Нищо не можеше да спре гласовете. Това беше истинско мъчение. Миналото й приличаше на мозайка от неспирно препускащи през съзнанието образи.

Манастирът, това прекрасно и тихо убежище, неочаквано се превърна в затвор. Нямам нищо общо с това място. Но от къде съм дошла? Нямаше никаква представа.

В манастира нямаше огледала, но можеше да види отражението си във водата на езерото, недалеч от градината. Катерин дълго и съзнателно го бе избягвала, плашейки се от онова, което би видяла. Една сутрин най-сетне се реши, бавно коленичи на брега и погледна към гладката повърхност. Отсреща я гледаше красива, загоряла от слънцето тъмнокоса жена, с безупречни черти и изразителни сиви очи, в които се четеше неизразима болка… но вероятно това се дължеше на отблясъците на водата. Устните бяха пълни, а носът леко вирнат — красива жена на трийсет и една-две. Само дето нямаше нито минало, нито бъдеше. Една напълно изгубена жена. Имам нужда от някой, който да ми помогне, някой, с когото да мога да разговарям. Тя се запъти към стаята на сестра Тереза.

— Сестро…

— Да, детето ми.

— Бих искала да поговоря с лекар. Или с някой, който да ми помогне да разбера коя съм.

Сестра Тереза я изгледа продължително и най-накрая рече:

— Седни за малко.

Катерин се настани на твърдия дървен стол срещу старото олющено бюро на игуменката.

— Мила моя — започна тя. — Единствено Бог е твоят лечител. Когато му дойде времето, той ще ти извести онова, което е решил, че трябва да знаеш. При това не е разрешено външни хора да прекрачват прага на манастира.

Внезапно в главата на Катерин изникна нова картина. Твърде неясен образ на мъж, който й говори в градината на манастира, подава й нещо… но в миг всичко се изплъзна от съзнанието й.

— Моето място не е тук.

— А къде?

Това всъщност беше проблемът.

— Не знам. Мъча се да си спомня. Простете ми, сестро Тереза, но съм сигурна, че моето място не е тук.

Игуменката замислено я изгледа.

— Дори да ни напуснеш, къде ще идеш?

— Не зная.

— Остави ме да помисля, дете мое, и пак ще поговорим.

— Благодаря ви, сестро.

Катерин излезе, а сестра Тереза се отпусна на стола зад бюрото и се загледа пред себе си. Извади лист хартия и писалка и започна да пише:

„Уважаеми господине,

Случи се нещо, за което, струва ми се, трябва да Ви информирам. Нашата обща приятелка ми съобщи, че би искала да напусне манастира. Моля за съвет как да постъпя.“

Той прочете краткото писмо от кармелитката и се облегна назад, за да обмисли евентуалните последствия от съобщението.

Значи така, Катерин Алегзандър иска да се върне в света на живите. Твърде неприятно. Трябва да се отърва от нея. Но внимателно. Много внимателно.

На първо време се налагаше да напусне манастира. Беше време да посети сестра Тереза.

На следващата сутрин Демирис поръча на шофьора да го закара до Янина. По пътя си спомни колко красива му се беше сторила тя при първата им среща. Интелигентна, забавна и развълнувана, че е в Гърция. Тя бе получила всичко от живота. И тогава боговете решиха да й отмъстят. Катерин бе жена на един от неговите пилоти, но бракът им се бе превърнал в истински ад. За съвсем кратко време тя остаря с десетина години и се превърна в отпусната, дебела пияница. Жалко наистина, въздъхна Демирис.

Той седеше в кабинета на сестра Тереза.

— Страшно ми е неприятно, че се налага да ви занимавам с това — започна тя, — ала бедното дете няма къде да отиде и си позволих…

— Много добре сте постъпили — увери я Демирис. — А спомня ли си нещо от миналото?

Сестра Тереза поклати глава.

— Не. Нещастно създание… — Тя стоеше до прозореца и гледаше към градината, където работеха няколко монахини. — Ето я, вън е.

Константин Демирис застана до нея и погледна през прозореца. Три монахини работеха с гръб към тях. Едната от тях се извърна и той успя да зърне лицето й. Дъхът му спря. Жената наистина беше красива. Какво бе станало с дебелата, съсипана Катерин?

— Жената в средата е тя — обади се сестра Тереза.

— Да — кимна Демирис.

Сестра Тереза дори не подозираше колко верни бяха думите й.

— Какво искате да направя?

Внимателно, каза си Демирис.

— Ще помисля — отговори той. — Ще ви се обадя.

На Константин Демирис му предстоеше да вземе решение. Видът на Катерин Алегзандър го изненада. Каква промяна! Никой не би казал, че това е същата жена. Изведнъж му хрумна едно дяволски просто решение и той едва не се разсмя с глас.

Същата вечер изпрати бележка на сестра Тереза.

Истинско чудо, мислеше Катерин. Мечтата ми се сбъдна.

След утринната служба сестра Тереза дойде в мъничката й стая.

— Имам новини за теб, дете мое.

— Наистина ли?

— Добри новини. — Сестра Тереза внимателно подбираше думите си. — Писах до един приятел на манастира за теб и той поиска да ти помогне.

Катерин усети, че сърцето й ще изхвръкне.

— Да ми помогне ли? Как?

— Той ще ти каже. Много мил и благороден човек. Скоро ще напуснеш манастира.

Съвсем неочаквано за самата нея последните думи стъписаха Катерин. Навън бе непознатият външен свят. Кой ли беше нейният благодетел?

Всичко, което сестра Тереза й каза, бе:

— Един изключително внимателен човек. Трябва да си му благодарна. Колата ще дойде да те вземе в понеделник сутринта.

Следващите две нощи сънят бягаше от очите на Катерин. Мисълта, че ще напусне манастира и ще отиде в този непознат свят, я изплаши до смърт. Почувства се безпомощна и загубена. А може би е по-добре да не зная коя съм. Моля те, Господи, не ме забравяй!

В девет сутринта в понеделник лимузината спря пред вратата на манастира. Катерин не бе мигнала цяла нощ. Мислеше за неизвестното бъдеще.

Сестра Тереза я изпрати до портата, зад която бе то.

— Ще се молим за теб. И не забравяй, решиш ли да се върнеш, за теб тук винаги ще има място.

— Благодаря, сестро. Ще го запомня.

Но в сърцето си Катерин бе сигурна, че никога няма да се върне.

Пътят от Янина до Атина бе дълъг и Катерин имаше време да изпита низ от противоречиви чувства. Фактът, че бе извън стените на манастира, бе изключително вълнуващ и въпреки всичко, в света наоколо имаше нещо злокобно. Дали щеше да разбере какви ужасни неща й се бяха случили в миналото? И дали това минало имаше нещо общо с често спохождащия я сън, в който някой се опитваше да я удави?

Край пътя започнаха да се появяват малки селца. Най-сетне стигнаха до покрайнините на Атина. Скоро се озоваха в центъра на града. Всичко й се виждаше чуждо и нереално, но в същото време сякаш го бе виждала и преди. Била съм тук, развълнувано мислеше Катерин.

Шофьорът пое на изток и само след петнайсет минути стигнаха едно имение на върха на някакъв хълм. Колата мина през висока желязна врата, до която се мерна каменната къщичка за пазача, пое нагоре по дълга алея с величествени кипариси от двете страни и спря пред голяма вила в средиземноморски стил, заобиколена от великолепни статуи.

Шофьорът отвори вратата на Катерин. На входа на къщата я чакаше мъж.

— Kalimehra. — Думата за поздрав сама се изплъзна от устата й.

— Kalimehra.

— Вие ли сте… вие ли сте този, с когото трябва да се срещна?

— О, не. Господин Демирис ви очаква в библиотеката.

Демирис. Никога не бе чувала това име. Защо ли иска да й помогне?

Катерин последва мъжа през огромна ротонда с куполообразен покрив. Подът бе покрит с италиански мрамор в меки пастелни цветове.

Дневната, през която минаха, бе огромна — с високи тавани, широки ниски канапета и безброй столове. Голямо платно на Гоя, тъмно и с доста мрачен сюжет, покриваше едната стена. Когато наближиха библиотеката, мъжът спря.

— Господин Демирис ви чака.

Стените на библиотеката бяха бели, със златисти орнаменти, а на дългите рафтове, от край до край бяха наредени подвързани с ножа книги. Мъжът зад огромното бюро тутакси вдигна очи и се изправи. Очакваше да види някаква реакция, че го е познала, но тя явно нищо не помнеше.

— Добре дошли. Аз съм Константин Демирис. Как се казвате? — Нарочно подхвърли въпроса небрежно, за да разбере дали помни името си.

— Катерин Алегзандър.

Лицето му не трепна.

— Радвам се да ви видя, Катерин Алегзандър. Заповядайте, седнете.

Демирис се настани в голямото кожено канапе срещу нея. Отблизо му се стори още по-прекрасна. Тя е чудесна! Дори в тези черни одежди. Срамота е да се унищожава такава красота. Поне ще умре щастлива.

— Много… много любезно от ваша страна да ме приемете — смутено започна Катерин. — Само не разбирам защо.

— Няма нищо странно — усмихна се мило той. — Помагам понякога на сестра Тереза. Манастирът разполага с твърде малко средства и от време на време отделям по някаква сума. Когато ми писа за вас и попита дали не мога да измисля нещо, отговорих, че с удоволствие ще се опитам.

— Много мило… — Катерин не знаеше как да продължи. — А сестра Тереза каза ли ви, че съм загубила паметта си?

— Да, спомена ми нещо такова. — Той замълча за миг, след което безцеремонно попита: — А какво си спомняте?

— Зная името си, но не зная от къде съм и коя съм. Може би тук в Атина ще срещна някой, който ме познава — добави тя с надежда.

Демирис се сепна. Това бе последното, което би желал да се случи.

— Възможно е, разбира се — предпазливо рече той. — Не е ли по-добре да обсъдим всичко това утре сутринта? За съжаление след малко имам среща. Наредил съм да ви приготвят апартамента. Мисля, че ще се чувствате добре.

— Не зная, наистина не зная как да ви благодаря.

— Не е необходимо — махна той с ръка. — Тук ще се грижат за вас. Чувствайте се като у дома си.

— Благодаря ви, господин…

— Приятелите ме наричат Коста.

Прислужничката настани Катерин в луксозен, обзаведен в меки тонове апартамент. Леглото бе огромно, бяло, с копринен балдахин, канапетата и креслата бяха също бели. Върху ниски масички стояха старинни лампи, а по стените висяха картини на импресионисти. Щори в бледозелено пазеха стаите от лъчите на залязващото слънце. В далечината долу се съзираше тюркоазеното море.

— Господин Демирис нареди да си изберете тоалети.

Катерин изведнъж си даде сметка, че е все още с манастирските одежди.

— Благодаря ви. — Тя се отпусна на мекото легло с чувството, че сънува. Кой ли беше този непознат и защо бе толкова внимателен с нея?

След около час пред вратата на къщата спря пикап, пълен с тоалети. Представиха й моделиерката.

— Казвам се мадам Димас. А сега да видим какво можем да направим. Бихте ли се съблекли?

— Моля?

— Ако обичате, свалете дрехите си. Доста трудно ми е да отгатна каква е фигурата ви под тях.

Не можеше да си спомни от колко време не беше се събличала пред друг човек.

С бавни, стеснителни движения Катерин свали дрехите си. Когато, съвсем гола, застана пред опитния поглед на жената, тя прочете в него възхищение.

— Имате много хубава фигура. Мисля, че ще свършим добра работа.

Двете помощнички внесоха големи кутии с рокли, бельо, блузи, поли и обувки.

— Изберете онова, което ви харесва и ще пробваме.

— Но… аз не мога да си позволя да купя нищо — възрази Катерин. — Нямам пари.

— Доколкото зная, парите не са проблем — засмя се мадам Димас. — Господин Демирис има грижата.

Но защо?

Докосването на тъканите събуди спомените й за дрехите, които вероятно бе носила. Тук имаше рокли от коприна, туид и памук в огромно разнообразие от цветове.

Трите жени работеха бързо и сръчно и само след два часа Катерин разполагаше с половин дузина красиви тоалети. Седеше като замаяна в стаята и не знаеше какво да прави.

Ето, имам дрехи, а нямам къде да отида, мислеше тя. И все пак имаше къде — в града. Ключът към онова, което й се беше случило, бе в Атина. Сигурна беше. Младата жена се изправи. Хайде, непозната приятелко. Ще се опитаме да разберем коя си всъщност.

Катерин се повъртя в преддверието на голямата къща.

— Мога ли да ви помогна с нещо, госпожице? — попита един от прислужниците.

— Да. Искам да отида в града. Бихте ли повикали такси?

— Мисля, че не е необходимо. Имаме няколко коли на разположение. Веднага ще повикам шофьора.

— Благодаря ви.

Катерин все още се колебаеше. Дали пък господин Демирис няма да се ядоса, че е отишла в града? Не че й беше казал да не ходи.

След няколко минути, настанена на задната седалка на елегантния даймлър, тя се носеше към центъра на Атина.

Катерин беше зашеметена от шума на гъсто населения град и редуващите се пред погледа й руини и паметници.

Шофьорът посочи напред и гордо заяви:

— Това е Партенонът, госпожице, ето там на върха на Акропола.

Катерин се загледа в познатата сграда от бял мрамор.

— Построен в чест на Атина, богинята на мъдростта — чу се тя да казва.

Шофьорът се усмихна одобрително.

— Да не сте студентка по история, госпожице?

Сълзи на безсилие замъглиха очите й.

— Не зная — прошепна тя. — Не зная.

Отминаха поредния архитектурен паметник.

— А това е театърът на Херод Атински. Както виждате, някои стени са още запазени. Побирал е над пет хиляди зрители.

— Шест хиляди двеста петдесет и седем — добави тихо Катерин.

Сред древните останки стърчаха модерни хотели и административни сгради — причудлива смесица на минало и настояще. Лимузината прекоси обширен парк в центъра на града с искрящи, танцуващи фонтани. По тротоарите край парка имаше масички със сини тенти над зелените и оранжевите стълбове.

Виждала съм това преди, помисли Катерин, и усети, че ръцете й изстиват от вълнение. Тогава бях щастлива.

Почти на всяка пресечка имаше кафене, а на всеки ъгъл стояха мъже, които продаваха току-що извадени от морето сюнгери. Цветарските павилиончета приличаха на гигантски букети.

Лимузината приближи площад „Синтагма“.

На близкия ъгъл се появи табелата на някакъв хотел.

— Моля ви, спрете! — помоли Катерин.

Шофьорът приближи колата до бордюра. Катерин се задъхваше от вълнение. Виждала съм този хотел, била съм тук.

— Бих искала да сляза — с треперещ глас промълви тя. — Може ли да ме вземете след около два часа?

— Разбира се, госпожице. — Мъжът побърза да излезе, за да отвори вратата, и Катерин се озова на напечения от слънцето тротоар. Краката й трепереха. — Добре ли сте, госпожице?

Младата жена мълчеше. Имаше усещането, че се намира на ръба на дълбока пропаст и всеки миг ще се сгромоляса в бездънната й паст.

Непознат мъж вървеше бързо срещу нея и не сваляше поглед от лицето й. Когато доближи, забави крачка, а на лицето му се изписа изненада. Мъжът бе висок, мургав и — Катерин бе сигурна, че никога не го бе виждала преди. И все пак…

— Здравей — поздрави той, видимо зарадван от неочакваната среща.

— Здравейте. — Катерин си пое дълбоко дъх. — Познавате ли ме?

— Разбира се, че те познавам — засмя се той.

Сърцето й подскочи. Най-сетне щеше да научи истината за себе си. Само че как да попита един непознат сред уличната тълпа: „Коя съм аз?“

— Дали… дали не можем да поговорим някъде? — попита тя.

— Най-добре.

Още миг и Катерин щеше да изпадне в паника. Всеки момент загадката за нейната самоличност щеше да се разкрие. Въпреки всичко изпитваше ужасен страх. Ами ако не искам да зная? Ако съм сторила нещо ужасно?

Мъжът я водеше към малка, открита таверна.

— Толкова се радвам, че се срещнахме — рече той.

— Аз също — промълви тя.

Към масата им се приближи келнер.

— Какво ще пиеш? — попита мъжът.

— Нищо — поклати глава тя.

За толкова неща искаше да попита. Но от къде да започне?

— Много си красива — обади се спътникът й. — Това е направо съдба. Не си ли съгласна?

— Да. — Още малко и щеше да се разтрепери от вълнение. Най-сетне се реши и попита: — А… къде сме се срещали преди?

Той се засмя.

— Има ли някакво значение, гълъбче? Париж, или Рим, на конни състезания или на някакво събиране. — Той се пресегна през масата и стисна дланта й. — Толкова красива не съм срещал тук. Каква е цената ти?

Катерин скочи стъписана.

— Хей, чакай! Какво има? Ще платя колкото кажеш…

Младата жена побягна навън и се спусна по улицата. Зави зад първия ъгъл почти разплакана от преживяното унижение.

Озова се пред малка таверна. На един от прозорците висеше надпис МАДАМ ПИРИС — ГЛЕДАЧКА. Катерин забави крачки. Познавам Мадам Пирис. Била съм тук и преди. Сърцето й отново ускори ударите си. Чувстваше, че тук, зад тъмния вход ще започне разплитането на нейната загадка. Отвори вратата и влезе. Нужни й бяха няколко минути, за да свикне със сумрака. В ъгъла забеляза празния бар и десетина маси със столове. Към нея приближи един от келнерите и я поздрави на гръцки.

— Kalimehra.

— Kalimehra. Pou ineh Madame Piris?

— Мадам Пирис ли?

Човекът посочи призната маса в ъгъла и Катерин седна на нея. Всичко беше точно така, както си го спомняше.

Към нея се запъти стара жена, цялата в черно, с набръчкано и съсухрено лице.

— Какво обичате…? — Тя млъкна, впила очи в лицето на Катерин. — Сякаш съм ви виждала преди — Старицата зяпна. — Върнали сте се значи!

— Знаете ли коя съм? — попита Катерин настоятелно.

Жената не можеше да свали ужасения си поглед от нея.

— Не! Вие сте мъртва! Вървете си!

Катерин простена, чувствайки, че косата й започва да се изправя.

— Моля ви… аз само исках…

— Вървете си, госпожо Дъглас!

— Но аз трябва да разбера…

Възрастната жена направи кръст във въздуха, обърна се и избяга.

Катерин трепереше и не можеше да мръдне от стола, но скоро се съвзе и изтича на улицата. Гласът на жената продължаваше да кънти в ушите й. Госпожо Дъглас!

Сякаш се бе вдигнал шлюз пред буйна река. Десетки ярки сцени се занизаха стремително в съзнанието й като забързана филмова лента. Аз съм госпожа Дъглас. Видя красивото лице на съпруга си. Обичаше го лудо, но нещо се беше случило. Нещо…

Следващата сцена бе опитът за самоубийство, а после болничната стая.

Застанала сред улицата, уплашена, че краката няма да я слушат, Катерин не помръдваше, а спомените се нижеха пред очите й.

Беше се пропила от отчаяние — Лари я бе напуснал. След това той се върна. Бяха двамата в апартамента. „Зная, че се държах много лошо, каза той. Искам да се опитам да поправя нещата, Кати. Обичам те. Никога не съм обичал истински друга жена. Дай ми още една възможност. Какво ще кажеш за втори меден месец? Зная едно чудесно закътано място, където можем да заминем. Казва се Янина“.

И тогава започна истинският ад.

Картините бяха ужасяващи.

Стояха на някакъв планински връх, обгърнати в гъста, сива мъгла. Той пристъпваше към нея с протегнати ръце, готов да я бутне в пропастта. Ала в този миг се появи група туристи и това я спаси.

След това пещерите.

„Човекът от хотела ми каза, че тук наблизо имало много интересни пещери. Всички младоженци ходели там.“

Намериха пещерите и Лари я изостави сам-самичка на дъното на лабиринта, за да умре.

Тя стисна глава с ръце, за да не чува собствените си страшни мисли.

Спасиха я по една случайност. Лекарят й даде успокоително. Но посред нощ се събуди и чу разговора между Лари и любовницата му в кухнята — замисляха убийството й. Вятърът донесе думите им до ушите й.

— Никой няма да…

— Казах ти, че това е моя грижа…

— Няма нищо, което да ни…

— Сега, докато спи.

Спомни си, че бе станала и че бе избягала навън, където вилнееше силна буря. Подгониха я. Тя скочи в някаква лодка, а вятърът я отнесе до средата на езерото. Лодката започна да потъва и тя загуби съзнание.

Катерин се отпусна на една пейка. От изтощение не можеше да направи нито крачка. Значи всичките й кошмари са били реалност. Мъжът й и любовницата му се бяха опитали да я убият.

Спомни си за непознатия, дошъл да я посети в манастира след спасяването й. Беше й подарил изящно изработена златна птичка, с разперени за полет криле. „Сега вече никой нищо не може да ви причини. Злите хора са мъртви.“ Но неговото лице все още не можеше да види ясно.

Главата й бе започнала да тупти от болка.

Най-накрая Катерин успя да стане. Тръгна бавно към мястото, където шофьорът щеше да я чака, за да я върне в дома на Константин Демирис.

4. Глава

— Защо й позволи да излезе — попита Демирис прислужника.

— Съжалявам, но не ми казахте, че не бива да излиза, и аз…

— Няма значение — опита се да изглежда спокоен Демирис. — Не е толкова важно. Сигурно скоро ще се прибере.

— Нужен ли съм ви още?

— Не.

Той изпрати с поглед прислужника. Сетне стана и отиде до прозореца. Загледа се в безупречно поддържаната градина. Катерин Алегзандър не биваше да се появява по улиците на Атина, където всеки можеше да я познае. Колко жалко, че не мога да си позволя да я оставя жива. Но отмъщението — на първо място. Ще поживее, докато си отмъстя. Ще се позабавлявам с нея. Най-добре да я изпратя някъде, където никой не я познава. В Лондон ще е на сигурно място. Лесно ще я държим под око. Ще я назнача в офиса.

Час по-късно Катерин се върна. Константин Демирис веднага усети промяната. Сякаш някаква тъмна завеса се бе вдигнала и Катерин отново бе в света на живите. Демирис се сепна от коренната промяна във външния й вид — с красив бял копринен костюм и бяла копринена блуза. Nostimi, помисли си той. Секси.

— Господин Демирис…

— Коста.

— Да, наистина. Вече знам коя съм и какво се е случило.

Лицето на мъжа остана невъзмутимо.

— Така ли? Седнете, скъпа моя, и ми разкажете всичко.

Катерин бе твърде развълнувана и докато думите се лееха от устата й, тя неспирно сновеше по килима.

— Съпругът ми и неговата… любовница, Ноел, се опитаха да ме убият. — Тя спря и го погледна с тревога. — Много ли налудничаво ви звучи? Аз самата не мога да преценя.

— Продължавайте — опита се да я успокои той.

— Монахини от манастира ме спасиха. Съпругът ми работеше за вас, нали? — неочаквано заяви тя.

Демирис се поколеба, внимателно премисляйки отговора.

— Да. — Колко ли можеше да й каже от истината? — Той бе един от моите пилоти. Изпитвам известна отговорност за вашата съдба.

— Но вие знаехте коя съм — погледна го тя в очите. — Защо не ми го казахте веднага?

— Боях се от шока — спокойно отвърна Демирис — Реших, че ще е по-добре, ако постепенно сама откриете всичко.

— Знаете ли какво се е случило със съпруга ми и онази жена? Къде са те?

Демирис я погледна.

— Осъдиха ги на смърт.

Видя как кръвта се отдръпва от лицето й. От устните й се отрони слаб звук. Катерин усети, че й прималява и че не може да се държи на краката си. Отпусна се в най-близкия стол.

— Аз не знаех…

— Осъдиха ги на смърт, Катерин.

— Но… защо?

Внимателно. Опасност.

— Защото се опитаха да ви убият.

— Нещо не разбирам — смръщи вежди младата жена. — Защо са ги осъдили? Аз съм жива…

— Катерин — прекъсна я той. — Гръцките закони са доста строги. Тук присъдите се изпълняват бързо. Имаше публичен процес. Няколко души свидетелстваха, че съпругът ви и Ноел Паж са направили опит да ви убият. Имаше дело, осъдиха ги на смърт и присъдата бе изпълнена.

— Не мога да повярвам — Катерин седеше като замаяна. — Процесът…

Константин Демирис се приближи до нея и сложи ръка на рамото й.

— Трябва да освободите съзнанието си от миналото. Те решиха да ви сторят зло и платиха за това. Струва ми се, ние двамата трябва да обсъдим бъдещето. Имате ли някакви планове? — жизнерадостно попита той.

Тя очевидно не го чуваше. Лари, мислеше си тя. Красивото засмяно лице на Лари. Ръцете му, гласът му…

— Катерин…

— Моля? — вдигна тя очи.

— Мислили ли сте за бъдещето?

— Не, не зная какво ще правя. Може би ще остана в Атина…

— Тази идея не ми харесва — заяви Демирис. — Неприятните спомени вечно ще са около вас. Според мен най-добре да напуснете Гърция.

— Но къде да отида…

— Мислих вече за това. В Лондон поддържам няколко офиса. Преди години работехте във Вашингтон за един човек, Уилям Фрейзър. Спомняте ли си?

— Уилям… — Тя изведнъж си спомни. Това бе един от най-щастливите периоди в нейния живот.

— Бяхте негов административен помощник, доколкото си спомням.

— Да, аз…

— Можете да работите същото и в лондонския ми офис.

— Не зная — колебаеше се тя. — Не бих искала да изглеждам неблагодарна, но…

— Разбирам. Нещата доста бързо се промениха — рече съчувствено Демирис. — Имате нужда от време, за да обмислите всичко. Качете се в стаята си, вечеряйте, а по-късно пак ще поговорим.

Това предложение му хрумна в последния момент. Не можеше да си позволи жена му да налети на нея.

— Да, така ще е най-добре — съгласи се Катерин. — Много сте щедър. Дрехите са наистина…

Той я потупа по ръката и я задържа няколко секунди по-дълго отколкото благоприличието изискваше.

— Това ми доставя удоволствие.

Тя седеше в стаята и гледаше огнения залез над сините води на Егейско море. Какъв е смисълът да съживявам миналото. Трябва да мисля за бъдещето. Какво щастие, че го има Константин Демирис. Той бе неин спасител. Нямаше друг, към когото да се обърне. Ето, предлага ми работа в Лондон. Дали да приема? На вратата се почука.

— Донесохме вечерята ви, госпожице.

Константин Демирис остана замислен в библиотеката дълго, след като Катерин напусна стаята. Един-единствен път бе допуснал да загуби контрол над чувствата си. Влюбил се беше искрено и дълбоко в Ноел Паж и тя бе станала негова любовница. За пръв път срещаше такава жена. Тя знаеше много за изкуството, за музиката и за бизнеса и бе успяла да му стане необходима. Всичко в нея го удивляваше и в същото време нищо не можеше да го учуди. Мисълта за Ноел не го напускаше ден и нощ. Тя беше най-красивата, най-чувствената жена, която беше познавал. Заради него бе изоставила кариерата си на кинозвезда. Ноел будеше в душата му чувства, които никога не бе изпитвал. Тя беше негова любовница, негов довереник, негов приятел. Демирис й вярваше напълно, ала тя го измами с Лари Дъглас. Голяма грешка, за която плати с живота си. Константин Демирис се погрижи да я погребат в гробището на Псара, неговият остров в Егейско море. Всички признаха, че в този жест има нещо много красиво и сантиментално. Истината бе, че Демирис искаше да си запази удоволствието да минава по гроба на тази кучка. До леглото в спалнята му имаше нейна снимка, най-хубавата според него — тя се усмихваше, запечатана за вечни времена.

Дори сега, след повече от година, Демирис не спираше да мисли за нея. Споменът бе отворена рана, която нито един лекар не можеше да излекува.

Защо, Ноел? Дадох ти всичко. Обичах те, мръсница такава. Обичах те. Обичам те.

А и този Лари Дъглас. Той също плати с живота си. Но на Демирис това не му стигаше. Замислил бе и друго отмъщение. При това съвършено. Щеше да се позабавлява с жената на Дъглас, както той се бе забавлявал с Ноел. След това Катерин щеше да замине при съпруга си.

Тръгна, удивлявайки се на многолюдната тълпа, която изпълваше въздуха с шумна глъчка. След тишината и мълчанието на манастира, всичко й се струваше нереално. Катерин усети, че върви към Плаката, стария квартал на Атина, в самото сърце на града. Там уличките криволичеха нагоре, стъпалата към малките къщи, кафенетата и варосаните сгради бяха изтрити и изронени от времето. Инстинктивно, без да се замисля, тя стигна до таверната, разположена на покрива на една къща. Седяла съм на онази маса. Подадоха ми меню на гръцки. Бяхме трима.

Какво ще искаш?

Защо не поръчате вместо мен? Страхувам се да не си поръчам собственика.

Много се смяха. Но кои бяха другите двама? Келнерът се приближи до Катерин.

— Boro na sas voithiso?

— Ochi efharisto.

Мога ли да ви бъда полезен с нещо? Не, благодаря ви. Но откъде зная всичко това. Да не би да съм гъркиня?

Катерин забърза нататък с уверена крачка, сякаш някой я водеше. Като че знаеше точно къде отива.

Всичко й се струваше познато. И в същото време — непознато. Боже мой, сигурно ще полудея. Това са халюцинации. Отмина кафене с надпис на вратата „Трефлинкас“. Някакъв спомен се готвеше да изплува от паметта й. Тук нещо й се беше случило, нещо важно, само дето не можеше да си спомни какво точно.

Вървеше по виещите се, оживени улици и накрая зави към „Вукурещиу“ и красивите магазини. Пазарувала съм тук. Стъпи на платното, за да пресече, когато внезапно изскочила иззад завоя синя лимузина едва не я прегази.

Спомни си, че някой й беше казал: Гърците така и не успяха да свикнат с автомобилите. В сърцата си те все още яздят магарета. Ако искаш да ги разбереш, не бива да четеш пътеводителите, а само древногръцките трагедии. В нас има велики страсти, огромна радост, дълбоки страдания и все още не сме се научили как да ги прикриваме цивилизовано.

Кой беше казал това?

— Коста…

Гласът на жена му.

Мелина влезе в библиотеката.

— Константин Демирис бе женен за Мелина Ламбру, привлекателна жена от стар, аристократичен гръцки род. Тя бе висока, царствена и излъчваше достойнство.

— Коста, коя е жената, която срещнах в хола? — нервно попита тя.

Въпросът й го завари неподготвен.

— Моля? А, приятелка на един съдружник — небрежно подхвърли той. — Ще работи в кантората ми в Лондон.

— Видях я съвсем бегло, но ми напомня за някого.

— Така ли?

— Да. — Мелина помълча, сетне добави: — Сякаш на жената на един от бившите ти пилоти. Това, разбира се, е невъзможно. Тя умря.

— Да, умря…

Той изпрати Мелина с поглед. Трябваше да внимава. Мелина не беше глупава. Не биваше да се женя за нея. Каква голяма грешка направих преди години…

Бракът на Мелина Ламбру с Константин Демирис преди десетина години подейства като шок на деловите и на светските кръгове от Атина до Ривиерата, чак до Нюпорт. Най-изненадващ бе фактът, че само месец преди сватбата младоженката се бе сгодила за друг.

Още от дете Мелина Ламбру озадачаваше близките си със своята своенравност. Едва десетгодишна реши, че иска да стане моряк. Шофьорът на семейството я откри на пристанището в момента, когато се опитваше да се промъкне на някакъв кораб и най-позорно я прибра у дома. На дванайсет години се опита да избяга с пътуващ цирк.

На седемнайсет Мелина се подчини на съдбата си — тя беше красивата, приказно богата дъщеря на Михалис Ламбру. Вестниците с удоволствие пишеха за нея. Беше нещо като принцеса от приказките, приятелите й бяха също принцове и принцеси. Като по чудо Мелина не бе успяла да се разглези. С брат си Спирос, десет години по-голям от нея, бяха много привързани един към друг. Родителите им бяха починали при катастрофа, когато Мелина бе на тринайсет години, и Спирос я бе отгледал.

Спирос бе страшно грижовен към нея, дори повече отколкото е необходимо. Когато Мелина навърши осемнайсет, той стана изключително внимателен към обожателите й и старателно проучваше всеки кандидат за ръката на сестра си. Никой не се оказваше достатъчно добър.

— Трябва да си много внимателна — не спираше да повтаря той. — Ти си обект на всеки ловец на зестри. Млада, красива и много богата, при това от известен род.

— Браво, скъпи мой братко. Това ще бъде огромно успокоение, когато стана на осемдесет години и умра стара мома.

— Не се тревожи, Мелина. Истинският мъж непременно ще дойде.

Казваше се Василис Манос. Малко над четирийсет, преуспяващ бизнесмен от стара гръцка фамилия. Влюбил се бе от първия миг в красивата млада Мелина. Предложението си направи няколко седмици след първата им среща.

— Той е най-подходящ за теб — възторжено каза Спирос. — Стъпил е здраво на земята, а е и луд по тебе.

Мелина не беше така ентусиазирана.

— Толкова е скучен, Спирос. Когато сме заедно, не говори за нещо друго освен за бизнес. Бих искала да е по-романтичен.

— Романтиката не стига за един брак — категорично възрази Спирос. — Съпругът трябва да е сериозен и стабилен, човек, който ще ти бъде предан.

Най-накрая Мелина се остави да бъде убедена и прие предложението на Манос.

— Ти ме направи най-щастливия човек на света — развълнувано заяви той. — Тъкмо сега създавам нова фирма и ще я нарека „Мелина Интърнашънъл“

А Мелина предпочиташе да получи букет рози. Датата на сватбата бе определена, около хиляда покани бяха разпратени и подготовката бе в пълен ход.

Именно в този момент в живота на Мелина Ламбру се появи Константин Демирис.

Запознаха се на едно от събиранията по повод на годежа на изтъкнатата двойка.

Домакинята ги представи един на друг.

— Мелина Ламбру Константин Демирис.

След като я гледа известно време със замислените си черни очи, Демирис попита:

— Колко време ще останете тук?

— Не ви разбирам.

— Без съмнение сте изпратена от боговете, за да разберем ние, смъртните, какво е красота.

— Ласкаете ме, господин Демирис.

— Пред вашата хубост бледнеят всякакви ласкателства. Трудно мога да намеря слова, достойни за вас.

В този момент се приближи Манос и прекъсна разговора им.

Същата нощ Мелина заспа с мисълта за Демирис. Тя бе чувала за него. Много богат, вдовец, известен с безскрупулното водене на сделки и със слабостта си към жените. Добре че нямам нищо общо с него, помисли си Мелина.

А боговете се смееха.

На сутринта след тържеството прислужникът подаде на Мелина малък пакет.

— Госпожице Ламбру, за вас. Донесе го шофьорът на господин Демирис.

— Благодаря.

Значи Константин Демирис е решил да ми направи впечатление с богатството си. Е, ще трябва да го разочаровам. Каквото и да ми е изпратил… скъпо бижу или безценна антика… ще му я върна.

Пакетчето бе красиво опаковано. На картичката пишеше: „Мисля, че ще Ви достави удоволствие. Константин.“

Вътре имаше подвързан с кожа екземпляр на Тода Раба от Никос Казандзакис, любимият й автор. Откъде може да е разбрал?

Мелина написа любезен отговор, за да благодари, и си каза: „Е, това е всичко.“

На другата сутрин пристигна нов пакет. Този път — плоча на Делиус, любимият й композитор. „Може би ще Ви е приятно да слушате плочата, докато четете «Тода Раба»“.

Всеки ден пристигаше нов подарък. Любимите й цветя, парфюм, музика, книги. Константин Демирис си бе направил труда да разбере предпочитанията на Мелина и тя естествено бе поласкана от вниманието му.

Когато се обади, за да му благодари, той заяви:

— За вас няма достоен подарък.

На колко ли жени го беше казвал?

— Ще обядвате ли с мен, Мелина?

Тя се готвеше да откаже, но се замисли: Какво пък, защо да не обядвам с Константин Демирис. Толкова е възпитан.

— Да.

Когато спомена пред Манос, че ще обядва с Константин Демирис, той остро възрази.

— Но защо, скъпа? Какво общо можеш да имаш с този ужасен човек. Защо трябва да се срещаш с него?

— Василис, той ми изпраща всеки ден малки подаръци. Искам да му кажа да престане.

Всъщност можех да му го кажа и по телефона.

Константин Демирис бе запазил маса в известния ресторант „Флока“ и когато Мелина пристигна, той вече беше там.

— Дойдохте все пак — стана той. — Боях се, че ще размислите.

— Винаги държа на думата си.

Той я изгледа много сериозно.

— Аз също. Ще се оженя за вас.

Мелина поклати глава полуразвеселена, полуядосана.

— Господин Демирис, аз съм вече сгодена.

— За Манос ли? — Той махна презрително с ръка. — Не е подходящ за вас.

— Така ли? И защо, ако мога да знам?

— Проверих всичко. В семейството му има душевноболни, той страда от хемофилия, полицията се интересува от него по обвинение в сексуално насилие в Брюксел и изобщо не го бива в тениса.

Мелина искрено се засмя.

— А вие?

— Аз не играя тенис.

— Ясно. И заради това трябва да се омъжа за вас.

— Не. Ще се оженя за вас, защото искам да ви направя най-щастливата жена на света.

— Господин Демирис.

Той сложи ръка върху нейната.

— Коста.

Тя изтегли ръката си.

— Господин Демирис, дойдох тук, за да ви кажа, че искам да престанете да ми изпращате подаръци. Нямам намерение да се срещам повече с вас.

Той се загледа в нея в продължение на дълъг миг.

— Сигурен съм, че не сте жесток човек.

— Надявам се.

— Значи няма с лека ръка да разбиете сърцето ми — усмихна се той.

— Не мисля, че е толкова лесно. Славата ви отдавна се носи.

— Така беше, докато ви срещнах. От много време ви сънувам.

Мелина се разсмя.

— Говоря сериозно. Още съвсем млад четях за семейство Ламбру. Вие сте богати, а аз бях много беден. Нямах нищо. Едва свързвахме двата края. Баща ми беше докер на пристанището в Пирея. Имах четиринайсет братя, и сестри и само се карахме, за да поделим малкото, което имахме.

Въпреки намеренията си Мелина се трогна.

— Но сега вече сте богат — подметна тя.

— Така е и ще стана още по-богат.

— Как забогатяхте?

— С глад. С много, глад. И продължавам да съм гладен.

По очите му позна, че не я лъже.

— А как… как започна всичко?

— Наистина ли ви интересува?

— Да, наистина.

— Бях седемнайсетгодишен и отидох да работя в малка нефтодобивна компания в Средния Изток. Не печелих много. Веднъж вечерях с един от геолозите. Поръчах си пържола, а той — само супа. Попитах го защо не си взема пържола, а той ми обясни, че няма зъби и не може да събере пари, за да си направи изкуствени челюсти. Дадох му петдесет долара. След около месец една нощ той ми телефонира, за да ми съобщи, че е открил ново находище. Не беше съобщил на началника си. На сутринта започнах да събирам пари назаем и до вечерта купих опции за почти всички парцели около мястото. Находището се оказа едно от най-богатите в света.

Мелина слушаше прехласната.

— Това беше началото — продължи той. — Нужни ми бяха танкери, за да превозвам петрола. След време се сдобих с няколко. Дойде ред и на рафинерията, и на самолетната компания. И така продължих нататък.

Доста време след като се бяха оженили, Мелина разбра, че историята с пържолата е чиста измислица.

Мелина Ламбру нямаше никакви намерения да се вижда отново с Константин Демирис. Но благодарение на старателно организирани съвпадения Демирис успяваше да се появи там, където и тя бе поканена: на представление в театъра, на благотворителни сбирки. И всеки път тя усещаше властното му привличане. Колкото и неприятно да й беше, трябваше да признае, че в сравнение с него, Василис Манос бе ужасно скучен.

Мелина Ламбру харесваше фламандските художници и когато картината на Брьогел „Ловци през зимата“ се появи на пазара, Константин Демирис й я изпрати като подарък преди да успее да си я купи.

Мелина бе очарована — как разбираше какво харесва…

— Не мога да приема толкова скъп подарък — възпротиви се тя.

— Но това не е подарък. Ще трябва да ми платите за картината. Вечеряйте с мен тази вечер.

Тя се съгласи. Този човек бе неустоим. След около седмица Мелина развали годежа с Манос.

Когато съобщи решението си на Спирос, той онемя.

— Но защо, за бога? Защо?

— Защото ще се омъжа за Константин Демирис.

— Ти си полудяла — потресен извика той. — Как ще се омъжиш за него! За това чудовище! Той ще те съсипе.

— Грешиш, Спирос. Той е чудесен човек. И много се обичаме.

— Влюбена си ти — сряза я той. — Не зная какво е замислил, но съм сигурен, че няма нищо общо с любовта. Знаеш ли каква е славата му? Той…

— Всичко това е минало, Спирос. Аз ще стана негова жена.

Спирос така и не успя да я разубеди. След месец Мелина Ламбру и Константин Демирис се ожениха.

В началото бракът им изглеждаше съвършен. Константин бе забавен и внимателен. Той беше вълнуващ и страстен любовник и неспирно изненадваше Мелина с подаръци и екзотични пътешествия.

В първата брачна нощ той й каза:

— Първата ми жена не успя да ми роди дете. Ние с теб ще имаме много синове.

— И никакви дъщери? — подразни го Мелина.

— Може, ако ти искаш. Но първо ще е син.

Денят, в който Мелина разбра, че е бременна, Константин сияеше от щастие.

— Той ще поеме цялата ми империя.

В третия месец Мелина пометна. Константин беше вън от страната. Когато се върна и разбра какво се е случило, той едва не загуби разсъдъка си.

— Какво си направила? — крещеше Константин. — Как можа да се случи?

— Коста, аз…

— Била си невнимателна!

— Не, кълна ти се…

Той пое дълбоко дъх.

— Е, добре. Станалото станало. Ще имаме друг син.

— Аз… няма да мога — Мелина не смееше да го погледне в очите.

— Какво каза?

— Наложи се да ми направят операция. Няма да мога да имам деца.

Той стоеше като вцепенен. След това се обърна и излезе, без да продума.

От този миг животът на Мелина се превърна в ад. Константин Демирис се държеше така, сякаш жена му нарочно е убила неговия син. Пренебрегваше я и започна да търси други жени.

Мелина мислеше, че би могла да го понесе, ако не я унижаваше — защото той с удоволствие демонстрираше връзките си. Константин поддържаше съвсем открито връзки с филмови звезди, оперни певици и с жените на някои свои приятели. Водеше любовниците си в Псара и на официалните приеми, разхождаше ги с яхтата. Вестниците не пропускаха да отразят подробно неговите приключения.

Веднъж го поканиха на вечеря в дома на известен банкер.

— Трябва да дойдете с Мелина — каза той на Демирис. — Имам нов готвач, който умее да приготвя най-вкусната китайска храна в света.

Гостите бяха наистина отбрани. На масата присъстваха изтъкнати артисти, политици и индустриалци. Храната действително беше превъзходна. Готвачът бе приготвил супа от перка на акула, рула от скариди, свинско, мушу, патица по пекински, свински ребра, тестени специалитети по кантонски и още дузина ястия.

Мястото на Мелина бе близо до домакина в единия край на масата, а на съпруга й — до домакинята, в другия край. От дясната му страна седеше красива филмова артистка. През цялото време той приказваше с нея и не обърна внимание на никой друг от гостите. До Мелина стигаха откъслечни реплики.

— Трябва да дойдете на яхтата ми, щом снимките ви приключат. Чудесно ще си починете. Ще обиколим бреговете на Далмация…

Мелина се опитваше да не слуша, но беше невъзможно. Демирис дори не си правеше труда да говори тихо.

— Никога не сте били на Псара, нали? — не млъкваше той. — Чудесен малък остров, съвсем изолиран. Много ще ви хареса.

На Мелина й се искаше да се скрие под масата. Но най-лошото тепърва предстоеше.

Приключили бяха с вкусните свински ребра и келнерите носеха сребърни купички с ароматизирана вода, в които гостите плакнеха ръцете си.

Когато оставиха сребърната купичка пред артистката, Демирис заяви:

— Няма да имате нужда от това — с широка усмивка той взе ръцете й и бавно облиза пръстите й. Гостите извърнаха очи.

Мелина се изправи и се извини пред домакините.

— Много съжалявам, но трябва да си вървя… Имам силно главоболие.

Погледите на гостите я изпратиха до вратата. Демирис не се прибра нито тази, нито следващата нощ.

Спирос научи за случая и побесня.

— Само кажи — крещеше той — и ще убия този кучи син!

— Това е по-силно от него — опитваше се да го защити Мелина. — Такъв е по природа.

— По природа ли? Той е истинско животно! Трябва да си получи заслуженото. Защо не се разведеш?

Въпрос, на който Мелина Демирис неведнъж се опитваше да си отговори през дългите, самотни нощи. Но винаги стигаше до един и същи отговор. Защото го обичам.

В пет и половина сутринта смутената прислужничка събуди Катерин.

— Добро утро, госпожице…

Катерин отвори очи и се огледа. Наместо тясната килия в манастира, тя видя красива спалня… Бързо си спомни къде се намира… Пътуването до Атина… Ти си Катерин Дъглас… Осъдиха ги на смърт…

— Госпожице…

— Да?

— Господин Демирис пита дали не бихте искали да закусите с него на терасата.

Катерин я гледаше сънливо. Заспала бе едва към четири часа и главата й бе като замаяна.

— Благодаря. Кажете на господин Демирис, че идвам веднага.

След двайсет минути прислужникът придружи Катерин до просторната тераса с изглед към морето. Ниска каменна стена опасваше градината под терасата. Константин Демирис я чакаше. Не откъсна очи от нея, докато се приближаваше към масата. В тази жена имаше някаква вълнуваща невинност. Той щеше да опознае тази невинност, тя щеше да е негова. Представи си я гола в леглото. Двамата щяха да накажат отново Ноел и Лари. Демирис се изправи.

— Добро утро. Простете ми, че ви събудих така рано, но само след няколко минути трябва да тръгвам към кантората и преди това исках да използвам случая, за да поговорим.

— Да, разбира се — отговори Катерин.

Тя се настани срещу него от другата страна на голямата мраморна маса с лице към морето. В този момент слънцето се издигаше над хоризонта и сипеше хиляди искри върху водата.

— Какво искате за закуска?

— Не съм гладна — поклати тя глава.

— Може би малко кафе?

— Да, благодаря.

Прислужникът наля топло кафе в чашата от скъп порцелан.

— И така, Катерин — започна Демирис, — обмислихте ли нашия разговор?

Катерин не беше мислила за нищо друго. Всъщност тя нямаше къде другаде да отиде. Зарече се, че никога няма да се върне в манастира. Предложението на Демирис да работи в Лондон й се струваше много интересно. Искрено казано, дори съблазнително. Може би началото на нов живот.

— Да — рече тя.

— Е, и?

— Бих искала да опитам…

Константин Демирис едва прикри въздишката си на облекчение.

— Много се радвам. Били ли сте някога в Лондон?

— Не. Поне така мисля. — Защо не зная със сигурност? Паметта й все още не бе напълно възстановена. С колко ли изненади още ще трябва да се примиря?

— Това е един от малкото цивилизовани градове, останали в света. Сигурен съм, че много ще ви хареса.

След кратко колебание Катерин се реши и попита:

— Господин Демирис, защо правите всичко това за мен?

— Да речем, от чувство за отговорност. — Той замълча. — Аз бях човекът, който запозна Ноел Паж с вашия съпруг.

— Така ли? — промълви Катерин. — Ноел Паж.

Тръпки я полазиха, като чу името й. Те двамата бяха умрели един за друг. Лари сигурно много я е обичал.

С известно усилие Катерин зададе въпроса, който я бе измъчвал през цялата нощ.

— Как бяха изпълнени смъртните присъди?

— Разстреляха ги — отговори той след кратко мълчание.

— О. — Тя почти усети как куршумите се забиват в плътта на Лари и разкъсват тялото на мъжа, когото бе обичала така силно. Защо ли попита!

— Позволете да ви дам един съвет. Не мислете за миналото. Само ще ви заболи. Всичко това трябва да остане зад вас.

— Прав сте — рече тя. — Ще се опитам.

— И така по една случайност точно днес един от моите самолети лети за Лондон. Ще успеете ли да се приготвите бързо?

Катерин си спомни за пътуванията с Лари, за наситените с вълнение приготовления, за куфарите и радостното очакване.

Този път щеше да пътува сама и вещите й бяха съвсем малко.

— Да, ще успея.

— Чудесно. Между другото — подхвърли той, — сега, когато паметта ви се върна, може би ще искате да се свържете с някой от вашето минало, на когото ще искате да съобщите, че сте жива и здрава.

Името, което тутакси изникна в съзнанието й, бе Уилям Фрейзър. Само той й бе останал от миналото. Но все още не беше готова да се срещне с него. Когато започна отново работа, ще намеря начин да се свържа с него.

Константин Демирис я наблюдаваше в очакване на отговор.

— Не — отвърна Катерин. — Няма такъв човек.

Без да знае, в този миг тя спаси живота на Уилям Фрейзър.

— Отивам да уредя паспорта ви. — Подаде й някакъв плик и каза: — Това е аванс срещу заплатата. Няма да имате грижа за жилище. Компанията разполага с апартамент в Лондон. Ще се настаните в него.

Това беше изумително.

— Много сте щедър.

Той взе ръката й.

— Ще видите, че съм… — Замълча. Реши да не й казва онова, което мислеше. Внимавай с нея. Не всичко изведнъж. Ще я изплашиш. — Ще видите, че… че мога да съм много добър приятел.

— Вие сте много добър приятел.

Демирис се засмя. Ще видиш.

След два часа Константин Демирис изпрати Катерин. Тя седеше на задната седалка на ролс-ройса, който щеше да я откара на летището.

— Приятно прекарване в Лондон — пожела й той. — Ще ви се обадя.

Пет минути след като колата потегли, той набра телефона в Лондон.

— Тя тръгна.

5. Глава

Самолетът трябваше да излети от летище Еленикон в 9:00 сутринта. Машината беше „Хокър Сидли“ и за огромна изненада на Катерин тя беше единствената пътничка. Пилотът Пантелис, приятен около четирийсетинагодишен грък, я настани и закопча колана й.

— Излитаме след няколко минути — съобщи той.

— Благодаря.

Катерин проследи с поглед мъжа, докато се отдалечаваше по посока на пилотската кабина, и изведнъж сърцето й заби. Това е самолетът, с който летеше Лари. Дали и Ноел Паж е седяла на същото място? Изведнъж почувства, че ще й прилошее. Задушаваше се. Тя стисна очи и пое дълбоко въздух. Всичко това вече не съществува. Демирис е прав. Всичко е минало и нищо не маже да върне нещата.

Чу рева на моторите и отвори очи. Самолетът се отлепи от пистата и пое на северозапад към Лондон. Колко ли пъти и Лари е летял по този курс? Бурята от чувства, която името му предизвика у нея, я разтърси. А и спомените… Толкова прекрасни и кошмарни бяха те…

Беше през лятото на 1940-та година, малко преди Америка да се включи във войната. Току-що завършила Нортуестърн Юнивърсити, Катерин пристигна от Чикаго във Вашингтон, за да си търси работа.

Приятелката, с която живееше, й каза:

— Чух, че от утре се освобождава едно място, което вероятно ще те заинтересува. Знам го от момичето, което напуска, за да се върне в Тексас. Работи при Бил Фрейзър. Той отговаря за връзките със средствата за масова информация в Държавния департамент. Научих го снощи, така че ако отидеш веднага, ще изпревариш останалите кандидатки.

Катерин се спусна през глава, но когато пристигна, видя пред кабинета на Фрейзър десетки други момичета. Нямам никакъв шанс, помисли си тя. Неочаквано вратата на кабинета се отвори и в стаята на секретарката се появи Уилям Фрейзър. Той беше висок, привлекателен мъж, с къдрава, посребрена на слепоочията руса коса, яркосини очи и решителна брадичка.

— Трябва ми един брой на „Лайф“ от преди три-четири седмици. На корицата има снимка на Сталин.

— Ще го поръчам, господин Фрейзър.

— Сали, сенатор Бора е на телефона. Искам да му прочета един пасаж от този брой. Имаш две минути, за да ми го намериш. — И затвори вратата.

Кандидатките се спогледаха и свиха рамене.

Катерин усилено мислеше. След миг разбута тълпата и побягна навън. Чу как някой подхвърли: „Чудесно. Тази отпада“

След три минути се върна с броя на „Лайф“ със снимката на Сталин на корицата. Подаде го на секретарката. След пет минути я повикаха в кабинета на Фрейзър.

— Сали ми каза, че вие сте донесли списанието.

— Да, господине.

— Предполагам, не сте носели брой от преди три седмици в чантата си.

— Не, господине.

— А как го намерихте толкова бързо?

— Отидох до бръснарницата. В бръснарниците и зъболекарските кабинети винаги се подмятат стари броеве.

— Винаги ли сте така съобразителна?

— Не, господине.

— Можем да проверим — рече Уилям Фрейзър.

И я назначи.

Катерин работеше с истинско удоволствие за Фрейзър. Ерген, доста заможен и много общителен, той познаваше почти цял Вашингтон. В списание „Тайм“ го наричаха „Най-добрата партия в Америка“.

Шест месеца след постъпването й на работа, между тях пламна любов.

Катерин го предупреди:

— Трябва да ти кажа нещо. Аз съм девствена.

— Това е наистина невероятно — отчаяно въздъхна, Фрейзър. — Точно на мен да се падне единствената девственица в цял Вашингтон.

Един ден той й каза:

— Някой от нашия отдел трябва да присъства на снимките на учебен филм за военни пилоти в MGM в Холивуд. Искам да се заемеш с това, докато съм в Лондон.

— Но защо аз? Бил, та аз не мога да заредя дори един браунинг. Какво разбирам от снимане на учебен филм?

— Горе-долу толкова, колкото всеки друг — усмихна се той. — Излишно се тревожиш. Има си режисьор. Казва се Алан Бенджамин. Военните са решили да използват актьори.

— Вероятно смятат, че войниците няма да създадат достатъчно убедителни роли.

— Типично за военни.

И така Катерин замина, за да присъства на снимането на филма.

Студиото беше пълно със статисти, повечето от тях с доста нескопосано ушити униформи.

— Извинете — попита Катерин първия човек, който мина покрай нея. — Алан Бенджамин тук ли е?

— Дребничкият ефрейтор ли? Ето го там.

Катерин се извърна и го видя — крещеше на един мъж с генералски пагони:

— Изобщо не ме интересува какво казва режисьорът, който набира актьорите. Писна ми от генерали. Трябват ми сержанти. — Той вдигна отчаяно ръце. — Всеки иска да бъде началник, никой — подчинен.

— Извинете — приближи се Катерин. — Казвам се Катерин Алегзандър.

— Слава богу! — възкликна мъжът. — Не знам какво правя тук. Редактирах списание за мебели в Диърборн за три хиляди и петстотин долара годишно. Взеха ме в свързочни войски и ме изпратиха да пиша сценарии за учебни филми. Оставям всичко във ваши ръце. — Той се обърна и излезе.

Слаб, побелял мъж е пуловер се приближи до нея с усмивка.

— Трябва ли ви помощ?

— Трябва ми чудо — отвърна Катерин. — Отговарям за всичко това, а не знам какво се очаква от мен.

— Добре дошли в Холивуд — усмихна се той. — Аз съм Том О’Брайън, асистент-режисьор.

— Как смятате, ще успеете ли да се справите с режисурата?

— Ще опитам — отговори той с иронична усмивка. — Направил съм шест филма с Уили Уайлър. Положението не е толкова лошо, колкото ви се струва. Нужна е организация. Сценарият е написан, постановката е готова.

Катерин се огледа.

— Тия униформи са кошмарни. Не изглеждат никак добре.

— Съгласен съм — кимна О’Брайън.

Катерин и О’Брайън приближиха статистите. Те се надникваха.

— Момчета, тишина — изкрещя О’Брайън. — Това е госпожица Алегзандър. Тя отговаря за всичко тук.

— Моля ви застанете в редица, за да ви огледаме добре.

В този миг се разнесе безгрижен смях. Катерин се обърна. Един от униформените мъже стоеше в ъгъла и разговаряше с няколко момичета, които попиваха всяка негова дума и се кискаха.

— Извинете, не бихте ли се присъединили към нас? — извика Катерин ядосано.

— На мен ли говорите? — попита мъжът.

— Да. Искам да започна работа.

Мъжът бе изключително привлекателен, висок и строен, с черна, почти синя коса и пламенен поглед. Униформата му стоеше чудесно. Беше с пагони на капитан, а на гърдите му се мъдреха всевъзможни награди и отличия.

— Какви са тези медали? — втренчи поглед тя.

— Достатъчно внушителни ли са, шефе? — в дълбокия глас прозираше ирония и любопитство.

— Свалете ги.

— Но защо? Мислех, че ще придадат цвят на филма.

— Забравяте една подробност. Америка все още не е във война. Сигурно сте ги спечелили на някой карнавал.

— Колко сте права — съгласи се той. — Не се бях сетил за това. Ще сваля някои.

— Свалете всички! — троснато рече Катерин.

По време на обяда мъжът се приближи до масата на Катерин.

— Е, как бях тази сутрин? Сторих ли ви се убедителен?

Държането му я вбесяваше.

— Носите униформата с огромно удоволствие и закачате момичетата, но минало ли ви е през ума да се запишете в армията?

— И да ме застрелят! — погледна я той учудено. — Това е работа за хлапета.

Катерин щеше да избухне всеки миг.

— Презирам ви.

— Но защо?

— Щом не се досещате сам, никога няма да мога да ви обясня.

— Защо не опитате все пак, по време на вечеря, например… Във вашия апартамент. Знаете ли да готвите?

— Изобщо не си правете труда да се връщате на снимачната площадка. Ще кажа на господин О’Брайън да ви изпрати чек с хонорара за тази сутрин. Как се казвате?

— Дъглас. Лари Дъглас.

Случката с нахалния статист разстрои Катерин и тя реши да го забрави. Но кой знае защо това се оказа доста трудно.

Когато се върна във Вашингтон, Уилям Фрейзър я посрещна с думите:

— Много ми липсваше. Почти не спрях да мисля за теб. Обичаш ли ме?

— Много Бил.

— И аз те обичам. Искаш ли да излезем тази вечер, за да отпразнуваме завръщането ти?

Катерин знаеше, че тази вечер той ще й направи предложение.

Отидоха в изискания „Джеферсън Клъб“. Изведнъж в салона влезе Лари Дъглас, все така в униформата на военен летец — с всички медали на гърдите. Катерин не можеше да повярва на очите си, когато той се запъти към тяхната маса и поздрави не нея, а Фрейзър.

Бил се изправи.

— Кати, това е капитан Лорънс Дъглас. Лари, да ти представя госпожица Алегзандър, Катерин Алегзандър. Лари е от Кралските въздушни войски. Беше командир на американската ескадрила. Успяха да го убедят да оглави базата във Вирджиния, където ще се подготвят някои от нашите момчета.

Като на забавена лента Катерин си припомни как му нареди да си свали отличията. Той се беше подчинил с усмивка. Колко самоуверено и арогантно се беше държала! Нарекла го бе дори страхливец! Идеше й да се скрие под масата.

На следващия ден Лари Дъглас й се обади в службата. Тя не пожела да говори с него. След края на работния ден я чакаше на улицата. Беше свалил медалите и носеше нашивки на младши лейтенант.

— Добре ли е така? — усмихна се той.

— Не е ли не е ли наказуемо да носите знаци, които не отговарят на чина ви? — удивено попита тя.

— Не зная. Мислех, че вие отговаряте за тези неща.

Тя го погледна в очите и разбра, че това, което става, бе по-силно от нея. Този човек притежаваше неустоима притегателна сила.

— Какво искате от мен?

— Всичко. Искам вас.

Отидоха в жилището му и се любиха. Катерин изпита неописуемо, върховно удоволствие, разлюляло не само стаята, но и цялата вселена: истинска експлозия, главозамайващ екстаз, невероятно омаломощително пътешествие, в което ту пристигаш, ту отлиташ — безкрайно колело. Тя лежеше изтощена и няма, притискаше Лари в обятията си, обзета от копнежа никога да не го пусне, за да не дойде и краят на това преживяване.

Ожениха се пет часа по-късно в Мериланд.

Седнала в самолета за Лондон, на път към новия живот Катерин си мислеше: Колко щастливи бяхме. Къде сбъркахме? Романтичните филми и любовните песни ни подведоха и ние повярвахме в щастливия край, в рицарите с блестящи доспехи и в безсмъртната любов. Убедени бяхме, че Джеймс Сюарт и Дона Рийд имат „чудесен живот“, че Кларк Гейбъл и Клодет Колбер ще бъдат завинаги заедно след „Това се случи една нощ“, проливахме сълзи, когато Фредерик Марч се върна при Мирна Лой, за да прекарат заедно „Най-хубавите години от нашия живот“, бяхме сигурни, че Джоун Фонтейн ще намери щастието си в прегръдките на Лорънс Оливие в „Ребека“. Оказа се, че всичко това е лъжа. Каква лъжа! Ами песните? „Ще те обичам винаги“. Как ли се измерва това „винаги“? С часовник за варене на яйца? „Колко дълбок е океанът“? Какво ли е имал предвид Ървин Бърлин? Една стъпка? Или може би две? И „Повече от вечно“. Отивам си. Искам развод. „Една омагьосана вечер“. Ще се изкачим на връх Чумерка. „Ти, нощта и музиката“. Управителят на хотела ми каза, че тук наблизо имало пещери… „Обичам те нежно“. Никой няма да разбере… сега, когато е заспала. „Бъди моя любов“. Слушахме песните, гледахме филмите и наистина мислехме, че животът ни ще бъде такъв. Толкова много му вярвах. Дали ще мога да повярвам отново някому? Какво ли съм направила, за да поиска да ме убие?

— Госпожице Алегзандър?

Катерин отвори сепнато очи. Пилотът стоеше до нея.

— Кацнахме. Добре дошли в Лондон.

На летището я чакаше лимузина.

— Аз ще се погрижа за госпожица Алегзандър. Казвам се Алфред. Ще искате ли първо да отидем в апартамента ви?

Моят апартамент.

— Да, би било чудесно.

Катерин се отпусна на меката седалка. Всичко бе толкова невероятно! Благодарение на Константин Демирис тя бе пътувала с частен самолет и имаше жилище. Той или беше най-щедрият човек на света или… Не можеше да измисли друга причина. Вероятно наистина е най-щедрият човек в света. Трябва да намеря подходящ начин да му покажа своята признателност.

Апартаментът на улица „Елизабет“ близо до „Итън Скуеър“ беше суперлуксозен. Просторно антре, богато и красиво мебелирана дневна с кристален полилей, облицована с ламперия библиотека, заредена е продукти кухня, три прекрасно обзаведени спални и стаи за прислугата.

На вратата я посрещна жена в черна рокля на около четирийсет години.

— Добър ден, госпожице Алегзандър. Казвам се Ана съм вашата икономка.

Ами да. Икономка. Катерин бе започнала да приема всичко някак съвсем естествено.

— Много ми е приятно — рече тя.

Шофьорът внесе куфарите и ги остави в спалнята.

— Лимузината е на ваше разположение — каза той. — Само кажете на Ана, когато сте готова да отидем в кантората, и ще дойда да ви взема.

Лимузината е на мое разположение. Естествено.

— Благодаря ви.

— Ще разопаковам багажа — рече Ана. — Ако се нуждаете от нещо, кажете.

Докато жената се занимаваше с багажа, Катерин обиколи отново апартамента. Погледът й спря на красивите тоалети, купени за нея от Демирис. Всичко е като в чуден сън. Имаше нещо нереално в лекотата, с която се уреждаха нещата. Само преди четирийсет и осем часа тя поливаше розовите храсти в манастира. А ето я сега в обстановка, достойна за графиня. Каква ли щеше да е работата й! Ще направя всичко, което е по силите ми. Не бих искала да го разочаровам. Такъв чудесен човек. Неочаквано се почувства страшно изморена. Полегна на мекото удобно легло. Ще се отпусна само за няколко минути. Затвори очи.

Давеше се и крещеше за помощ. Към нея със замах плуваше Лари. Когато наближи, протегна ръка и натисна главата й под водата. След това се озова в тъмната пещера, прилепите се блъскаха в нея, скубеха косите й, биеха лепкави криле в лицето й. Катерин се събуди и седна в леглото си цялата трепереща.

Пое няколко пъти въздух, за да се успокои. Стига вече. Край на всичко това. То беше вчера. А днес е вече друг ден. Никой няма да ти стори зло. Никога.

Икономката стоеше пред спалнята на Катерин, заслушана в писъците на младата жена. Щом настъпи тишина, тя се отправи на пръсти към хола и се обади по телефона на Константин Демирис.

„Еленик Трейд Корпорейшън“ се намираше на „Бонд Стрийт“ 217, близо до „Пикадили“, в стара правителствена сграда, превърната в административна. Отвън тя бе истински шедьовър на архитектурата — издържана и красива.

Когато пристигна, служителите вече я чакаха. До вратата стояха седем-осем души, за да я поздравят.

— Добре дошли, госпожице Алегзандър. Аз съм Ивлин Кей. Това е Карл… Тъкър… Матю… Джени…

Поредица от имена и лица, които не можа да запомни.

— Добър ден.

— Кабинетът ви е готов. Ще ви го покажа.

— Благодаря ви.

Приемната бе подредена с много вкус. Голям диван стил „Честърфийлд“, до него два стола „Чипъндейл“, а на стената зад тях — голям гоблен. Тръгнаха по дълъг, застлан с килим коридор, и минаха през просторната заседателна зала с чамова ламперия и дълга полирана маса с наредени кожени кресла.

Най-накрая влязоха в много уютен кабинет със стари, но удобни столове и кожено канапе.

— Кабинетът е изцяло на ваше разположение.

— Чудесен е.

На бюрото имаше цветя.

— От господин Демирис са.

Колко мило!

С нея беше Ивлин Кей, възпълничка жена на средна възраст, с приятна външност и естествено държане.

— Ще ви трябват няколко дни, докато свикнете с обстановката, но работата не е никак сложна. Ние сме един от нервните центрове на империята Демирис. Координираме информацията, която идва от клоновете в този регион на света, я изпращаме в Атина. Аз ръководя кантората. Вие ще сте моя помощничка.

— Разбирам.

Значи съм помощник на ръководител кантора. Катерин нямаше представа какво се очаква от нея. Захвърлили я бяха в свят, пълен с чудеса. Частни самолети, лимузини, красив апартамент, прислужници.

— Уим Вандийн е математическият ни гений. Прави изчисленията и ги записва в главната книга за финансови анализи. Мозъкът му работи по-бързо от доста сметачни машини. Нека идем в неговия кабинет и ще ви запозная.

Стигнаха до вратата му и Ивлин отвори, без да почука.

— Уим, да те запозная с новата ми помощничка.

Катерин пристъпи една-две крачки. Уим Вандийн бе трийсетинагодишен, слабоват, с отпусната долна челюст и доста празен поглед, отправен към прозореца.

— Уим! Уим! Запознай се с Катерин Алегзандър.

Той се обърна.

— Истинското име на Екатерина Първа е Марта Сковронка. Родена през 1684 година, тя била прислужничка, заловена от руснаците. По-късно се оженила за Петър Велики и била императрица на Русия от 1725 до 1727 година. Екатерина Велика, дъщеря на германски принц, е родена през 1729 година и се омъжила за Петър, който станал император Петър III през 1762 и наследила трона му в същата година, когато, както се говори, наредила да го убият. По време на нейното царуване Русия участвала в трите поделби на Полша и е водила две войни с Турция… — Информацията се лееше като монотонен порой.

— Много… много интересно — успя да промълви, стъписаната Катерин.

Уим Вандийн продължаваше да гледа настрани.

— Уим е малко стеснителен — обади се Ивлин.

Стеснителен ли? Толкова е странен. Кой знае. Може и да е гениален. Каква ли е тази работа?

В кабинета си на улица „Айо Геронда“ Константин Демирис слушаше по телефона Алфред от Лондон.

— Заведох госпожица Алегзандър от летището в апартамента. Както ми бяхте поръчали, попитах иска ли да я закарам някъде другаде, но тя отказа.

— Не се е срещала с други хора, нали?

— Не, господине, като изключим няколкото телефонни разговора от апартамента.

За тях Демирис не се безпокоеше. Ана, икономката, щеше да му докладва. Остави слушалката доволен. Тя не представляваше непосредствена опасност, а и той щеше да се погрижи да я наблюдават. Очевидно нямаше към кого другиго да се обърне, освен към своя благодетел, Константин Демирис. Трябва да направя така, че в най-скоро време да замина за Лондон. Колкото може по-скоро.

Поне в началото новата работа се стори интересна на Катерин Алегзандър. Всеки ден пристигаха доклади от най-различни клонове и фирми от империята на Константин Демирис. Товарителници от завод за стомана в Индиана, счетоводни документи от автомобилна фабрика в Италия, фактури от вестникарска верига в Австралия, от златна мина, от застрахователна компания. Катерин сверяваше докладите, след което ги предаваше на Уим Вандийн. Той ги прочиташе, за да задържи информацията в невероятния си мозък, и почти мигновено изчисляваше процента на печалбата на компанията.

Постепенно Катерин опознаваше новите си колеги и с всеки изминат ден все повече се възхищаваше от красотата на старинната сграда, в която работеше.

Веднъж заговори с Ивлин Кей за това пред Уим и той занарежда:

— Тази сграда, проектирана от сър Кристофър Рен през 1721 година, е била предназначена за митница. След големия пожар в Лондон, Кристофър Рен направил нови проекти за близо петдесет черкви, между които „Свети Павел“ и „Свети Михаил“, нов проект за Лондонската борса и Бъкингамския дворец. Починал през 1723 година и бил погребан в катедралата „Свети Павел“. Тази сграда е превърната в административна през 1907 година, а по време на бомбардировките на Лондон през Втората световна война е била обявена от правителството за официално противовъздушно скривалище.

Скривалището представляваше просторно, укрепено помещение, в което се влизаше през метална врата. Катерин разглеждаше дебелите стени и си мислеше за смелите англичани — мъже, жени и деца, намерили подслон тук по време на кошмарните нападения на хитлеровите самолети.

Мазето бе просторно, по протежение на цялата сграда. В него бе и грамадният котел за отопление на помещенията, там бяха и електрическите и съобщителни съоръжения на кантората. Този котел им създаваше доста грижи. Няколко пъти Катерин слизаше долу с техниците, които отстраняваха поредната авария. Те го поправяха, обявяваха го за готов и си отиваха.

— Струва ми се доста опасен — казваше Катерин. — Дали няма да експлодира някой ден?

— Боже опази, госпожице. Няма такова нещо. Нали виждате тази предпазна клапа? Ако се стигне до прегряване, клапата ще изпусне излишната пара и всичко е наред. Няма защо да се боите.

След края на работния ден Лондон бе на нейно разположение. Лондон. Истински рай от театри, балетни постановки и концерти. Имаше и стари книжарници — „Фойлс“ и „Хачардс“, музеи, малки антикварни магазини, ресторанти. Катерин посещаваше често магазините за литографии на „Сесил Корт“, пазаруваше от „Харъдс“, „Фортнъм“, „Мейсън“ и „Маркс енд Спенсър“, пиеше неделния си чай в „Савой“

От време на време я спохождаха неканени мисли. Толкова много неща й напомняха за Лари. Нечий глас… подхвърлена фраза, одеколон или пък песен. Не. С миналото е свършено. Важно е бъдещето. С всеки изминат ден тя се чувстваше по-сигурна.

Катерин се сприятели с Ивлин Кей и понякога излизаха заедно. Една неделя посетиха изложба на открито по крайбрежието на Темза. Събрали се бяха десетки художници — и млади, и стари, те всички бяха изложили картините си. Обединяваше ги един-единствен факт — бяха неудачници, които вероятно никога нямаше да стигнат до самостоятелна изложба, в която и да е галерия. Катерин купи една от съжаление.

— Къде смяташ да я сложиш? — попита Ивлин.

— В мазето — отвърна Катерин.

Докато се разхождаха, срещаха художници, които рисуваха по плочите на тротоара с цветни тебешири. Някои рисунки бяха възхитителни. Минувачите спираха, заглеждаха се и подхвърляха по някоя и друга монета. Един ден на връщане от обяд, Катерин спря и се загледа в работата на възрастен мъж, който рисуваше красив пейзаж. Тъкмо беше приключил, когато заваля. Старецът стоеше и наблюдаваше как водните струйки отнасят картината му в канавката. Така си отиде целият ми досегашен живот, помисли Катерин.

Ивлин заведе Катерин на Шепърд Маркет.

— Ще видиш едно много интересно място.

Гледката наистина беше колоритна. Ресторантът „Тиди Долс“ бе тристагодишен, наоколо имаше сергии за списания, пазар, козметичен салон, хлебарница, магазини за антикварни стоки и няколко жилищни сгради.

Надписите по пощенските кутии й се видяха необичайни. На едната пишеше „Елен“ а под нея — „Уроци по френски“. На друга — „Рози — Преподаваме гръцки“.

— Тук изглежда живеят доста преподаватели? — рече Катерин.

Ивлин се засмя весело.

— Така е, само че знанията, които можеш да получиш от тези момичета, не се учат в училище.

Катерин се изчерви и това развесели още повече Ивлин.

През по-голяма част от времето Катерин бе сама, но винаги си намираше занимания, така че не се чувстваше самотна. Тя живееше активно, сякаш искаше да компенсира пропуснатите ценни мигове, които животът й бе отнел. Решила бе да не се тревожи нито за миналото, нито за бъдещето. Разходи се до Уиндзър Каел, разгледа катедралата в Кентърбъри и Хамптън Корт. В края на седмицата отиваше извън града, отсядаше в малки, стари странноприемници и с часове се разхождаше из околностите.

Жива съм, мислеше тя. Никой не се е родил щастлив. Всеки сам трябва да изгради щастието си. Оцелях. Млада и здрава съм и в бъдеще ме очакват много приятни неща.

В понеделник отиваше отново на работа. Отново при Ивлин, момичетата и Уим.

Уим Вандийн бе истинска загадка.

Катерин за първи път срещаше такъв странен тип. В кантората работеха двайсетина души. Уим помнеше наизуст заплатата на всеки, номера на осигуровката му и удръжките. Всичко това бе записано в компютъра, но той го държеше в главата си. Помнеше движението на сумите в касата за всеки месец и то в продължение на цели пет години — от времето, когато бе постъпил в компанията.

Уим Вандийн помнеше абсолютно всичко, което бе чул или видял. Обсегът на познанията му бе изумителен. И най-елементарният въпрос отприщваше истински водопад от информация. Въпреки всичко той бе асоциален човек.

Катерин често разговаряше с Ивлин за него.

— Не мога да разбера Уим.

— Той е ексцентрик — рече Ивлин. — Приеми го такъв, какъвто е. Единственото, което го интересува, са неговите числа. Струва ми се, че хората не го интересуват.

— Има ли приятели?

— Не.

— Излизал ли е някога? Искам да кажа с момиче.

— Не.

На Катерин й се струваше, че Уим е изолиран и самотен, и точно за това го чувстваше като сродна душа.

Обхватът на познанията на Уим непрекъснато я изумяваше. Една сутрин тя се събуди със силни болки в ухото.

— Най-добре е да се прибереш в това лошо време. И иди на лекар — посъветва я Уим.

— Благодаря ти. Непременно…

— Ухото се състои от: външно ухо, тъпанче, костици — чукче, наковалня и стреме, тъпанчева кухина, овално прозорче, евстахиева тръба, слухов нерв и ушен канал.

Веднъж Ивлин и Катерин отидоха да обядват с Уим в близката кръчма „Рамс Хед“. В задния салон няколко посетители хвърляха зарове.

— Интересуваш ли се от спорт, Уим? — попита Катерин. — Гледал ли си някога бейзболен мач, например?

— Бейзбол — повтори Уим. — Обиколката на топката за бейзбол е девет инча и половина. Направена е от прежда, навита около гумен конус, и е покрита с бяла кожа. Бухалката е изработена от ясен и в най-широката си част не превишава два инча и три четвърти, а на дължина е не повече от четирийсет и два инча.

Знае толкова много, мислеше си Катерин, но дали е усетил вълнението на самото преживяване?

— Ти играл ли си, например баскетбол?

— Баскетболът се играе на дървен или бетонен под. Топката е кръгла, кожена, с обиколка трийсет и един инча, надува се с гумен балон. Тежи от двайсет до двайсет и две унции. Баскетболът е измислен от Джеймс Найсмит през 1891 година.

Катерин получи своя отговор.

Понякога бе доста притеснително да си в компанията на Уим. Една неделя Катерин и Ивлин го заведоха до „Мейдънхед“ на Темза. Седнаха да обядват в „Комплийт Енглър“. След малко келнерът дойде да вземе поръчката.

— Днес имаме пресни миди — каза той.

— Обичаш ли миди? — обърна се Катерин към Уим.

— Срещат се няколко вида миди: черна, продълговата, пина, каменопробивач…

Келнерът го гледаше втренчено.

— А ще искате ли да си поръчате, сър?

— Не обичам миди — тросна му се Уим.

Катерин харесваше хората, с които работеше, но Уим имаше по-особено място в сърцето й. Усещаше колко е умен и в същото време самотен и изолиран.

Един ден попита Ивлин:

— Възможно ли е Уим да води „нормален“ живот? Да се влюби, да се ожени?

— Казах ти вече — въздъхна Ивлин. — Той е лишен от чувства. Никога няма да се привърже към никого.

Само че Катерин не вярваше в това. Веднъж-два пъти долови в погледа му искри на интерес, привързаност… та дори и на веселие. Искаше й се да го измъкне от тази изолация, да му помогне. А може би си въобразяваше, че има надежда?

Един ден в кантората се получи покана до всички за участие в благотворителен бал в „Савой“.

— Уим, танцуваш ли? — попита го Катерин.

— Такт и половина от мелодия в четири-четвърти изпълва ритмичната фигура на фокстрота. Мъжът започва основната стъпка с левия крак и прави две стъпки напред. Дамата започва с десния крак и прави две стъпки назад. След двете бавни стъпки следва една бърза под прав ъгъл в дясно. За приклякването, мъжът прави стъпка напред с левия крак и бавно прикляква, сетне с десния бавно отива напред. Бързо отскача с левия — вляво и накрая бързо прибира десния до левия.

Катерин се чудеше какво да каже. Той знаеше всичко, но едва ли разбираше значението му.

Константин Демирис й се обади по телефона късно една вечер, Катерин се готвеше да си ляга.

— Надявам се, не съм те събудил. Коста е на телефона.

— Не, разбира се, че не си ме събудил. — Тя искрено се зарадва да чуе гласа му. Толкова отдавна не бяха говорили. Той бе единственият човек, с когото можеше да поприказва за своето минало. Имаше чувството, че е неин стар приятел.

— Често си мисля за теб, Катерин. Безпокоя се, че си може би самотна в Лондон. Та ти не познаваш никого там.

— Само понякога — призна си Катерин. — Но се справям. Повтарям си твоите думи: „Забрави миналото и мисли за бъдещето.“

— Точно така. Като стана дума за бъдещето, искам да ти кажа, че утре пристигам в Лондон. Може ли да те заведа на вечеря?

— С най-голямо удоволствие — искрено се зарадва Катерин. Щяха да си поговорят и да му благодари за всичко, което бе направил за нея.

След като остави слушалката, Демирис се усмихна. Ловът започва.

Вечеряха в Риц. Салонът беше елегантен, храната — превъзходна, но Катерин бе толкова развълнувана, че не обръщаше внимание на нищо друго освен на мъжа, с когото бе тук. Имаше да му разказва толкова много неща.

— Служителите ти са чудесни — рече тя. — Уим например е изумителен. Досега не бях срещала човек, който…

Но Демирис не я слушаше. Изучаваше лицето й — колко красива и колко уязвима бе тя. Само не бива да я притискам, реши той. Ще играя бавно, за да изпия до дъно чашата на победата. В твоя чест, Ноел, и в чест на твоя любовник.

— Дълго ли ще останеш в Лондон? — попита го Катерин.

— Един-два дни. Трябва да уредя някои неща. — Не лъжеше. Само че можеше да ги уреди и по телефона. Време беше обаче да започне акцията по сближаване с Катерин, за да я направи зависима от себе си. Той се наведе напред.

— Разказвал ли съм ти за времето, когато работех на нефтените находища в Саудитска Арабия?

Демирис я заведе на вечеря и на другия ден.

— Ивлин сподели с мен, че вършиш отлично работата си. Смятам да ти повиша заплатата.

— Много си щедър — опита се да протестира Катерин. — Аз…

— Нямаш представа колко щедър мога да бъда — прекъсна я той, взирайки се в очите й.

Катерин се смути. Той е само любезен, мислеше тя. Най-добре да не си въобразявам разни неща.

На следващия ден Демирис си тръгна.

— Искаш ли да ме изпратиш на летището, Катерин?

— Да.

Той я очароваше, какъв привлекателен мъж. Беше забавен и остроумен и я ласкаеше с вниманието си. На летището Демирис я целуна по бузата.

— Радвам се, че прекарахме известно време заедно, Катерин.

— Аз също. Благодаря ти, Коста.

Стоя на летището, докато самолетът излетя. Привързвам се към него. Ще ми липсва.

6. Глава

Хората винаги се учудваха на близкото приятелство на Константин Демирис с неговия шурей Спирос Ламбру.

Спирос Ламбру бе почти толкова богат и влиятелен, колкото и Демирис. Демирис притежаваше най-голямата флотилия от товарни кораби в света; Спирос Ламбру — втората по големина. Константин Демирис контролираше верига от вестници и въздушни компании, нефтени находища, стоманодобивни заводи и златни мини; Спирос Ламбру имаше застрахователни компании, банки, безброй недвижими имоти и няколко химически завода. Отстрани съревнованието им бе лишено от озлобление, нещо повече, те бяха близки приятели.

— Не е ли чудесно наистина — казваха хората, — че двама от най-могъщите мъже в света са и такива близки приятели?

Всъщност те бяха непримирими съперници, които се ненавиждаха от цялото си сърце. Когато Ламбру си купи стофутова яхта, Константин Демирис веднага се сдоби със сто и пет футова, с четири дизелови мотора, тринайсет души екипаж и басейн.

Когато танкерите на Спирос Ламбру станаха дванайсет с тонаж около 200 000, Константин Демирис увеличи своите до двайсет и три с тонаж 650 000. Спирос Ламбру си купи състезателни коне, а Демирис веднага купи конюшня. Неговите коне се състезаваха редом с тези на Ламбру и естествено печелеха.

Двамата мъже се срещаха често, защото бяха членове на всевъзможни благотворителни комитети и на управителните съвети на различни корпорации. От време на време присъстваха на семейни тържества.

По темперамент бяха пълна противоположност. Докато Константин Демирис произхождаше от най-бедните квартали и със зъби и нокти бе проправял пътя си към върха, Спирос Ламбру бе аристократ по рождение. Строен, елегантен, винаги безупречно облечен, с изисканите маниери на доброто общество. Корените на семейството можеха да се проследят чак до Ото Баварски, властвал преди години като крал на Гърция. По време на първите политически вълнения в Гърция, отбран кръг хора предимно от олигархията, натрупала състояние от търговия, корабоплаване и земи. Бащата на Спирос Ламбру бил един от тях. Синът бе наследил цялата му империя.

Спирос Ламбру и Константин Демирис години наред поддържаха играта на приятелство. Ала всеки бе твърдо решен в крайна сметка да унищожи другия. Демирис, тласкан от инстинкта за самосъхранение, а Ламбру, заради държането на неговия зет към сестра му.

Спирос Ламбру бе суеверен човек. Той си даваше сметка за късмета, който бе имал в живота, и много внимаваше да не гневи боговете. От време на време се съветваше с гадатели. Беше достатъчно интелигентен, за да усеща техните мошеничества, но имаше една гледачка, която никога не грешеше. Тя беше предсказала аборта на Мелина и съдбата на нейния брак, както и мнозина други неща. Живееше в Атина.

Казваха й Мадам Пирис.

Константин Демирис пристигаше в кабинета си на улица „Айо Геронда“ всяка сутрин точно в шест. Докато конкурентите му отидеха на работа, той бе водил вече няколко часа разговори със своите агенти в над десет страни.

Кабинетът на Демирис бе внушителен. Големите, почти колкото стените, прозорци разкриваха удивителна гледка и той се чувстваше като господар на Атина. Подът бе от черен мрамор, мебелите — от стомана и кожа. На стените висяха картини от колекцията на кубистите и няколко платна на Пикасо. В центъра бе огромното му бюро от стъкло и стомана и висок, подобен на трон стол. Отгоре неизменно стоеше смъртната маска на Александър Велики, монтирана на кристална плоча. В основата й имаше надпис: „Александрос. Защитник на човека.“

Константин Демирис тъкмо влизаше в кабинета, когато телефонът иззвъня. Само пет-шест души знаеха този телефон.

— Kalimehra — каза той, като вдигна слушалката.

— Kalimehra — гласът от другата страна бе на личния секретар на Спирос Ламбру, Никос Веритос. Той очевидно беше неспокоен.

— Съжалявам, че се налага да ви безпокоя, господин Демирис. Поискахте да ви позвъня, щом се добера до информация, която…

— Да. И каква е тя?

— Господин Ламбру има намерение да се сдобие с компанията „Орора Интърнашънъл“. Фигурира в списъка на нюйоркската стокова борса. Господин Ламбру има приятел в съвета на директорите, който му съобщил, че много скоро компанията ще получи голяма правителствена поръчка за строеж на бомбардировачи. Естествено всичко се пази в най-строга тайна. Акциите ще се повишат неимоверно много, когато се разбере за това…

— Борсата не ме интересува — сряза го Демирис. — Друг път не ме безпокойте, ако нямате да ми съобщите нещо сериозно.

— Съжалявам, господин Демирис. Просто си помислих…

Но Демирис вече беше затворил.

В осем часа, когато помощникът на Демирис Шанис Чараз влезе в кабинета, Демирис вдигна глава.

— В списъка на нюйоркската борса фигурира компанията „Орора Интърнашънъл“ — започна той направо. — Съобщи на всички наши вестници, че по сведение на анонимен източник в компанията се води разследване за злоупотреба. Искам да пишат непрекъснато за това, докато акциите не започнат да падат. След което започваш да купуваш, докато получим контролния пакет.

— Разбирам. Това ли е всичко?

— Не. След това вече може да пуснеш съобщение, че слуховете са неоснователни. И освен това, погрижи се на нюйоркската борса да стане известно, че Спирос Ламбру е започнал да купува акции по съвета на информатор от самата компания.

— Господин Демирис, в Съединените щати това се смята за криминално престъпление — деликатно рече Шанис Чараз.

— Знам това — усмихна се Демирис.

На около миля от кабинета на Демирис, Спирос Ламбру растеше в своя кабинет. Обстановката бе доказателство за еклектичния му вкус. Уникалните старинни мебели сяха с френски и италиански произход. На три от стените висяха творби на френски импресионисти. Четвъртата бе заета от платна на белгийски художници, като се започне от Ван Рейселберхе и се стигне до Де Смет. Входната врата имаше табела: СПИРОС ЛАМБРУ И СЪДРУЖНИЦИ, но съдружници нямаше и никога не бе имало. Спирос бе наследил от баща си преуспяващ бизнес и с течение на времето го бе разширил до размерите на простиращ се до почти всички краища на света конгломерат.

Спирос Ламбру би трябвало да е щастлив човек. Богат, преуспяващ, той се радваше на чудесно здраве. Но докато Константин Демирис беше жив, той никога нямаше да се успокои. Зет му бе истинско проклятие за него. Ламбру го презираше от дън душа. Демирис бе polymichanos, човек без задръжки и морал, който не подбираше средствата. Ламбру винаги го бе презирал заради отношението му към Мелина, но бясното съперничество помежду им имаше и своето твърде неприятно продължение.

Всичко започна преди около десетина години. Братът и сестрата обядваха заедно и Спирос бе така развълнуван, както Мелина никога не го бе виждала.

— Знаеш ли, Мелина, че всеки ден човечеството изразходва твърдо гориво, за създаването на което са били необходими хиляди години?

— Не, Спирос.

— Нуждата от петрол ще става все по-голяма, а танкери за превозването му няма да стигат.

— Намислил си да построиш няколко ли?

Той кимна.

— Само че те няма да са обикновени танкери. Ще построя цяла флотилия от двойно по-големи от досегашните танкери. — Гласът му потреперваше от вълнение. Вече няколко месеца правя изчисления. Ето чуй. Един галон суров петрол, превозен от Персийския залив до източния бряг на Съединените щати, струва седем цента. На един голям танкер цената му ще падне до три цента. Представяш ли си какво означава това?

— Спирос, откъде ще вземеш пари за такава голяма флотилия?

— Ето това е най-приятната част от моя план. Няма да ми струва нито цент.

— Как така?

— Другия месец заминавам за Щатите, за да говоря с ръководителите на най-големите петролни компании. С моите танкери ще мога да им доставям петрол на два пъти по-ниска цена.

— Но ти нямаш тези танкери.

Усмивката му премина в гримаса.

— Така е, но ако успея да сключа с компаниите дългосрочни договори, банките ще ми отпуснат заеми, с които да ги построя. Какво ще кажеш?

— Мисля, че си гениален. Планът е страхотен!

Мелина бе така развълнувана от идеята на брат си, че още същата вечер я разказа на Демирис.

— Чудесно го е намислил, нали? — завърши тя.

Константин Демирис мълча минута-две.

— Брат ти е мечтател — рече той най-накрая. — Това никога няма да се осъществи.

— Но защо, Коста? — изумено го погледна Мелина.

— Защото е твърде лекомислено. Първо, нуждата от петрол никога няма да бъде толкова голяма и тези гигантски танкери ще трябва да пътуват полупразни. Второ, много се съмнявам, че нефтените компании ще поверят безценния си петрол на някаква флотилия фантом, която дори не съществува реално. И трето, същите тези банкери ще го изритат със смях от кабинетите си.

Лицето на Мелина помръкна.

— А той беше толкова ентусиазиран. Защо не поговориш с него?

— Ще го оставим да си мечтае. Най-добре е дори да не знае за нашия разговор.

— Добре, Коста. Както кажеш.

Рано на другата сутрин Константин Демирис замина за Съединените щати, за да обсъди гигантските танкери. Много добре знаеше, че петролните резерви извън обсега на Съединените щати и Съветския блок се контролират от седемте сестри: „Стандард Ойл Къмпани“ в Ню Джързи, „Стандард Ойл Къмпани“ в Калифорния, „Гълф Ойл“, „Тексас Къмпани“, „Сокони вакуум“, „Роял Дъч Шел“ и „Англо-Ираниън“. Ако успееше да убеди поне едната от тях, останалите щяха да я последват.

Константин Демирис посети първо „Стандард Ойл“ в Ню Джързи. Имаше среща с Оуен Къртис, четвъртия вицепрезидент.

— Какво мога да направя за вас, господин Демирис?

— Имам една идея, която би могла да донесе големи печалби на вашата компания.

— Споменахте нещо такова по телефона. — Къртис хвърли бърз поглед към часовника си. — Имам среща след няколко минути. Моля ви, бъдете кратък…

— Ще бъда много кратък. За да пренесете един галон суров петрол от Персийския залив до източните брегове на Съединените щати, плащате седем цента.

— Точно така.

— А ако ви обещая, че ще превозвам вашия петрол за три цента на галон?

— Как ще извършите това чудо? — усмихна се Къртис снизходително.

— С флотилия от танкери, всеки от които ще е с двойно по-голяма вместимост от сегашните. Мога да превозя вашия петрол със скоростта, с която го изпомпвате от земята.

Къртис внимателно се вгледа в Демирис.

— А откъде ще вземете всичките тези танкери?

— Ще ги построя.

— Вижте, ние нямаме интерес към капиталовложения в…

— Няма да ви струва нито цент — прекъсна го Демирис. — Единственото, което искам от вас, е дългосрочен договор за превозване на вашия петрол на цена, два пъти по-ниска от тази, която плащате сега. Парите ще взема от банките.

Настъпи продължителна напрегната тишина. Най-накрая Къртис се покашля и каза:

— Най-добре да се качим горе и да се срещнете с нашия президент.

Така започна всичко. Останалите компании на драго сърце сключиха договори с Константин Демирис за новите танкери. Докато Спирос Ламбру разбере какво става, вече беше твърде късно. Пристигна веднага в Съединените щати, но успя да сключи договори само с няколко независими компании. Демирис бе обрал каймака на пазара.

— Той ти е съпруг — беснееше Ламбру, — но кълна ти се, Мелина, някой ден ще ми плати за това.

Мелина беше съсипана. Имаше чувството, че е предала брат си. Но когато повдигна въпроса пред мъжа си, той само сви рамене.

— Не аз отидох при тях, Мелина. Те дойдоха при мен. Можех ли да им откажа?

И това бе краят на разговорите за танкерите.

Спирос се разстройваше много повече от отношението на Демирис към Мелина, отколкото от конфликтите в бизнеса.

Би могъл да отмине факта, че Константин е известен донжуан — в края на краищата всеки мъж има право да се забавлява. Но той го правеше по толкова безцеремонен начин, че обиждаше не само Мелина, но и цялата фамилия Ламбру. Историята на Демирис с артистката Ноел Паж бе най-скандалният пример. Светските хроники по цял свят я отразяваха надълго и широко. Един ден, канеше се Спирос Ламбру. Един ден…

Никос Веритос, помощникът на Спирос Ламбру, влезе в кабинета на своя шеф. Работеха заедно от петнайсет години. Той беше компетентен, но лишен от въображение, човек без бъдеще, скучен и безличен. Съперничеството между двамата роднини предостави на Веритос златна възможност. Той бе заложил на картата на Константин Демирис и от време на време му подаваше секретна информация, надявайки се на съответната награда.

— Извинете — приближи той бюрото. — Господин Антъни Ризоли иска да говори с вас.

— Добре — въздъхна Ламбру. — Нека да свършим и с това. Покани го.

Антъни Ризоли бе прехвърлил четирийсетте. Чернокос, с тънък орлов нос и дълбоки кафяви очи. Движеше се с походката на боксьор. Беше облечен с бежов костюм, жълта копринена риза и меки кожени обувки. Говореше тихо и спокойно и въпреки всичко от него се излъчваше някаква скрита заплаха. Радвам се да ви видя, господин Ламбру.

— Заповядайте, господин Ризоли. Новодошлият се настани на един стол.

— Е, какво мога да направя за вас?

— Обясних на господин Веритос, че искам да наема един от товарните ви кораби. Имам фабрика в Марсилия и искам да превозя тежко оборудване до Съединените щати. Ако се споразумеем сега, ще мога да ви осигуря доста поръчки и в бъдеще.

Спирос се облегна назад и внимателно разгледа мъжа. Неприятно лице.

— Това ли е всичко, което възнамерявате да превозите, господин Ризоли? — попита той най-сетне.

— Моля? — смръщи вежди Тони Ризоли. — Не ви разбирам.

— Напротив, мисля, че ме разбрахте. Моите кораби не са на ваше разположение.

— Защо? Каква е причината?

— Наркотиците, господин Ризоли. Вие търгувате с наркотици.

— Вие сте луд — присви очи мъжът. — Давате ухо на всевъзможни слухове.

Но това не бяха само слухове. Спирос Ламбру бе проучил внимателно този човек. Ризоли бе един от най-известните доставчици на наркотици в Европа. Беше член на Мафията, на Организацията. Говореше се, че начините му за прехвърляне на стока са се изчерпали. Тъкмо за това много държеше да сключи тази сделка.

— Боя се, че ще трябва да се обърнете към някой друг.

Тони Ризоли седеше, впил хладен поглед в Спирос. Най-накрая кимна.

— Е, добре. — Извади визитната си картичка от един джоб и я хвърли пренебрежително на бюрото. — Ако все пак промените решението си, ето къде можете да ме откриете. — Стана и бързо напусна кабинета.

Спирос Ламбру взе картончето на което пишеше: „Антъни Ризоли — внос-износ“, следваше адресът на един от атинските хотели и телефонният номер.

Никос Веритос бе изслушал разговора с широко разтворени очи. Той се обърна към шефа си.

— Наистина ли?

— Да. Ризоли търгува с хероин. Допуснем ли го до някой от нашите кораби, правителството може да ги конфискува.

Тони Ризоли излезе от кантората на Ламбру побеснял. Този гнусен грък се държа с мен, сякаш съм някой селяк! Откъде може да знае за наркотиците? Товарът е изключително голям, а продажната му цена е поне десет милиона долара. Въпросът е как да стигне до Ню Йорк. Проклетите полицаи са плъзнали из цяла Атина. Ще трябва да се обадя в Сицилия и да се опитам да измисля нещо. Тони никога не беше губил товар и нямаше намерение да загуби този. Беше решил, че е роден да печели.

Той бе израсъл в нюйоркския квартал „Хелс Кичън“, който се намираше в центъра на западния район на Манхатън, между Пето Авеню и Хъдсън Ривър, а на север и на юг се простираше от Двайсет и трета до Петдесет и девета улица. Погледнато психологически и емоционално, „Хелс Кичън“ представляваше град в града. Запазена територия. Улиците се управляваха от няколко банди — Гофърс, Парлър Моб, Горилас и Родс. Едно убийство струваше сто долара, а за осакатяване взимаха по-малко.

Обитателите на „Хелс Кичън“ живееха в мръсни коптори, които гъмжаха от плъхове, въшки и хлебарки. Бани нямаше и децата се къпеха в Хъдсън, където се изливаха и отходните води на квартала. Наоколо вонеше от купища умрели и удавени кучета и котки.

На улиците никога не цареше мир и покой. Сирена на пожарникарска кола, бързаща към мястото на произшествието, бой между банди на покрива на някоя от сградите сватбена процесия деца, които ритат… преследвачи на избягал кон… стрелба. Единственото място, където децата можеха да играят, бе улицата, покривите и празните места между сградите, обикновено затрупани със смет, а през лятото и вонящите води на реката. Над всичко това се носеше неприятният мирис на бедност. Именно в такава атмосфера бе израснал Тони Ризоли.

Един от първите спомени на Тони бе, че някой го събори на земята и му задигна парите за мляко. Беше седемгодишен. По-големите и по-едри момчета бяха непрестанна заплаха. Пътят до училище бе ничия територия, а самото училище — бойно поле. Петнайсетгодишен, Ризоли имаше яко тяло и се ползваше със славата на побойник. Биеше се с удоволствие и тъй като го биваше в този спорт, той бе започнал да демонстрира своето превъзходство. Участваше с приятелите си в боксовите мачове в „Стилмънс Джим“.

От време на време някои от главатарите на бандите се отбиваха, за да хвърлят по един поглед на боксьорите. Франк Костело идваше веднъж-два пъти в месеца заедно с Джо Адонис и Лъки Лучано. Много се забавляваха от играта на младоците и за да е пълно удоволствието им, дори залагаха. По онова време Тони Ризоли бе на върха и бързо стана любимец на шефовете.

Един ден, докато се преобличаше в съблекалнята, подслуша разговор между Франк Костело и Лъки Лучано.

— Това хлапе е златна мина — твърдеше Лучано. — Спечелих пет хилядарки миналата седмица от него.

— Ще заложиш ли на него за мача му с Лу Доменни?

— Разбира се. И то десятка.

— Какъв е залогът?

— Десет към едно. Но защо питаш? Той няма начин да не победи.

Тони Ризоли не беше много наясно, какво означава целият този разговор. Отиде при по-големия си брат Джино и му разказа всичко.

— Господи! — възкликна Джино. — Та тия залагат много пари за теб.

— Но защо? Аз не съм професионалист.

Джино се замисли. След миг попита:

— Не си губил мач досега, нали?

— Не.

— Най-вероятно в началото са залагали съвсем дребни суми, след което са видели, че си много талантлив и са започнали да влагат много пари.

— На мен това нищо не ми говори.

Джино стисна ръката му и рече сериозно:

— Може и да ти заговори. И на двама ни. Слушай мен, малкия…

Мачът с Лу Доменик се проведе в петък следобед в „Стилмънс Джим“. Дойдоха и шефовете — Франк Костело, Джо Адонис и Албърт Анастасия, Лъки Лучано и Майер Лански. С удоволствие наблюдаваха тупаника, но още по-голямо удоволствие им доставяше фактът, че са намерили чудесен начин за печелене на пари от тези момчета.

Лу Доменик беше седемнайсетгодишен, с една година по-голям от Тони и с три килограма по-тежък. Но не можеше да се мери с класата на Тони и инстинкта му да убива.

Мачът щеше да има пет рунда. Тони спечели първия без усилие. Втория и третия — също. Ония долу вече брояха парите си.

— Това момче ще стане световен шампион! — крещеше пискливо, с пресеклив от вълнение глас Лъки Лучано. — Колко заложи?

— Десет хилядарки — отговори Франк Костело. — Най-изгодното съотношение е петнайсет към едно. На това хлапе вече му се носи славата.

В този миг се случи нещо, което никой не очакваше. По средата на петия рунд Лу Доменик свали Тони с ъперкът. Реферът започна да брои доста бавно при това, без да откъсва загрижения си поглед от каменните лица на публиката.

— Изправи се бе, копеле гадно! — изврещя Джо Адонис. — Ставай и се бий!

Броенето продължаваше и въпреки мудността на рефера стигна десет. Тони Ризоли все така лежеше на тепиха.

— Кучи син! Само от един удар!

Зрителите се заловиха да броят загубите си. Този път те бяха значителни. Джино отнесе Тони в една от съблекалните. Изплашен до смърт да не разкрият играта им, Тони не смееше да отвори очи.

Едва когато беше на сигурно място, у дома, той си отдъхна.

— Успяхме! — крещеше брат му, обезумял от радост. — Знаеш ли колко спечелихме от цялата работа? Почти хиляда долара.

— Аз все още не разбирам нищо…

— Взех назаем пари, за да заложа на Доменик — петнайсет към едно. Ние сме богати!

— А ония няма ли да побеснеят?

— Никога няма да разберат — ухили се Джино.

На следващия ден на излизане от училище Тони видя пред вратата дълга черна лимузина. На задната седалка седеше Лъки Лучано. Той махна на момчето и каза.

— Влизай!

Сърцето на Тони заби със страшна скорост.

— Не мога, господин Лучано, ще закъснея…

— Влизай!

Тони влезе в колата. Лъки Лучано нареди на шофьора:

— Обиколи квартала.

Слава богу, нямаше да го влачат незнайно накъде!

— Вчера ни скрои номер — обади се Лъки.

— Не, господине, аз… — Ризоли пламтеше от смущение.

— Не ме пързаляй. Колко спечели от мача?

— Нищо, господин Лучано. Аз…

— Питам те за втори и последен път. Колко спечели от този номер?

След кратко колебание момчето се престраши и промълви:

— Хиляда долара.

— Семкаджийска работа — засмя се Лъки. — Но предполагам, че за момче на… всъщност на колко си години?

— Скоро ще навърша шестнайсет.

— За момче на шестнайсет години, това никак не е зле. Знаеш ли, че от този номер аз и моите приятели загубихме куп пари?

— Наистина съжалявам, аз…

— Няма значение. Никак не си глупав. В теб има хляб.

— Благодаря.

— Аз ще си мълча за това, Тони, защото ако разберат приятелите ми, ще ти отрежат топките и ще те накарат да ги изкльопаш. Искам да дойдеш при мен в понеделник. Ние с теб ще работим заедно.

След една седмица Тони Ризоли вече работеше при Лъки Лучано. В началото му наредиха да охранява момичетата на улицата, после им прибираше парите. След известно време се издигна и го зачислиха към охраната на Лъки.

Лъки Лучано бе арестуван, осъден и изпратен в затвора, но Тони Ризоли остана в неговата организация.

Семействата се занимаваха с хазарт, лихварство, проституция и всичко останало, от което се печелеха незаконни пари. Дълго време търговията с наркотици бе за тях презряна работа, но някои от членовете на Семействата настояваха да се включат и макар и неохотно им бе дадено разрешение да организират свой трафик.

Тони Ризоли се присъедини към наркотърговията с голям ентусиазъм. Познаваше работата и бе видял, че в тази дейност цари пълен хаос. Всеки въртеше собственото си колело. С малко акъл и повече мускули…

Той взе решение и се залови за работа.

Тони не беше човек, който се хвърля надолу с главата. Най-напред се зае да прочете всичко, което му попадна, свързано с хероина.

Хероинът се превърна много бързо в цар на наркотиците. Марихуаната и кокаинът даваха някакво опиянение, но истинска еуфория се постигаше с хероина, човек забравяше и болката, и проблемите, и грижите си. Хората, зависими от него, бяха готови да продадат всичко, което имат, да откраднат, което могат, дори да извършат убийство. Хероинът се превръщаше в тяхна религия, в смисъл на живота им.

Турция бе една от главните производителки на маково семе, от което се произвежда хероинът.

Семейството имаше връзки с Турция. Ето защо Тони трябваше да говори с Пийт Лука, един от босовете.

— Ще се включа в тази работа — каза му Ризоли. — Но всичко, което направя, ще бъде за Семейството. Държа да знаеш това.

— Ти си добро момче, Тони.

— Искам да отида до Турция, за да видя как става всичко. Ще можеш ли да го уредиш?

След кратко колебание старецът рече:

— Добре. Но те са различни от нас. Нямат никакъв морал. Те са животни. Не ти ли повярват, ще те убият.

— Ще внимавам.

— Надявам се.

Две седмици по-късно Тони Ризоли пътуваше към Турция.

Целта му бяха Измир, Афьон и Ескишехир, районите, в които се отглеждаше мак. Ризоли бе посрещнат с недоверие. Той беше чужденец, а тук никой не обичаше чужденците.

— Ще работим заедно — каза им Ризоли. — Бих искал да огледам маковите полета.

— Нищо не зная за полетата — бе отговорил човекът. — Губите си времето. Най-добре си вървете у дома.

Никой не можеше лесно да разубеди Ризоли. Той проведе седем-осем телефонни разговора, изпрати и няколко шифровани телеграми. Най-накрая му разрешиха да посети Килис на турско-сирийската граница и да наблюдава събирането на реколтата от маковите полета на един от големите земевладелци — Карела.

— Не мога да разбера — недоумяваше Тони — как извличате хероин от тия проклети цветя.

Служител, облечен в бяла престилка, поясни:

— Има няколко етапа, господин Ризоли. Хероинът се синтезира от опиума, който се получава след обработка на морфин с оцетна киселина. Хероинът се извлича от маковото растение, наречено Papaver somniferum, цветето на съня. Опиумът е получил името си от гръцката дума opos, която означава сок.

— Разбрах.

По време на жътвата Тони бе поканен да посети имението на Карела. Всеки член от семейството бе въоръжен със специален нож, наподобяващ скалпел, който правеше разрез в растението.

— Сокът трябва да се събере за двайсет и четири часа, иначе за нищо не става — обясни Карела.

Семейството се състоеше от девет души и всички работеха като бесни, за да бъде събрана реколтата навреме. Въздухът бе наситен с изпарения, които предизвикваха сънливост.

На Ризоли взе да му се вие свят.

— Внимавайте — предупреди го Карела. — Стойте буден. Легнете ли на земята, никога няма да се събудите.

Прозорците и вратите на къщата бяха затворени през целия двайсет и четири часов период на жътвата.

Когато макът бе прибран, в „лабораториите“ на хълма лепкавият бял клей се превръщаше от морфинова основа в хероин.

— Значи това е цялата работа?

— Не, приятелю — поклати Карела глава. — Това е само началото. Приготвянето на хероина е най-лесната част. Номерът е да го пренесеш, без да те спипат.

Тони усети, че го обзема вълнение. Ето къде ще използва своя опит. Досега бизнесът се бе ръководил от мошеници. Дошло бе време да им покаже своя професионализъм.

— Как разпределяте стоката?

— Има няколко начина. Камиони, рейсове, влакове, коли, магарета, камили.

— Камили ли?

— По едно време пренасяхме хероин тайно, в метални патрони в стомасите на камилите, но митничарите започнаха да използват детектори за метални предмети. Минахме на гумени торбички. В края на пътуването убивахме камилата. Но ако торбичката се изсипе в корема на животното, то плете крака като пияно и граничарите ни пипват.

— Ти кой път предпочиташ?

— Понякога пренасяме хероина през Алено, Бейрут, Истанбул и оттам до Марсилия, а понякога — от Истанбул до Гърция, сетне до Сицилия през Корсика и Мароко отвъд Атлантика.

— Много съм благодарен за разясненията — рече Ризоли. — Непременно ще разкажа на момчетата за любезността ти. Имам още една молба.

— Слушам.

— Искам да придружавам следващата пратка.

Последва дълга пауза.

— Опасно е.

— Нека опитам.

Следобед на следващия ден запознаха Тони Ризоли с грамаден, тромав мъжага с разкошни мустаци и тяло на горила.

— Това е Мустафа от Афьон. На турски афьон означава опиум. Мустафа е един от най-опитните трафиканти.

— Как няма да си опитен — скромно се обади Мустафа. — На всяка крачка те дебне опасност.

— Но рискът си заслужава, нали? — ухили се Ризоли.

— Имаш предвид заплащането ли? Само че за нас опиумът е не само пари, а нещо много повече — гордо заяви Мустафа. — В него има нещо загадъчно, мистично. Това растение е много повече от каквато и да било храна. Белият му сок е изпратен от Бога еликсир, който е природно лекарство, ако се взима в малки количества. Може да го гълташ или да се мажеш с него и той ще излекува и разстроен стомах, и простуда, и треска, и болки, и изкълчвания. Но трябва да внимаваш. Взимаш ли го в големи количества, не само ще притъпи усещанията, но ще те лиши и от мъжествеността ти. А в Турция нищо не може да съсипе така един мъж, както импотентността.

— Сигурно. Щом казваш.

Потеглиха от Афьон след полунощ. Групата селяни, един след друг в тъмната нощ, се срещнаха с Мустафа. Катърите бяха натоварени с опиум — 350 килограма или над 700 фунта, привързани към гърбовете на животните. Сладникавият силен мирис на опиума, напомнящ аромата на мокро сено, изпълваше въздуха. Неколцина селяни присъстваха като охрана при предаването на опиума на Мустафа и при разплащането. Всеки от тях носеше пушка.

— Налага се да сме по-предпазливи — обясни Мустафа на Ризоли. — Интерпол и полицията позатегнаха обръча. Едно време беше много забавно. Обикновено пренасяхме опиума на носилка, обвита в черен креп. Колко трогателно бе наистина, когато и хората, и полицаите, които ни срещаха но улиците, спираха и сваляха шапки в знак на почит към покойника.

Афьон се намираше на високо плато в самия център на най-западната част на Турция, в подножието на Султановите планини, доста далеч от големите градове.

— Местността е много подходяща за нашата работа — рече Мустафа. Едва ли биха могли да ни открият.

Катърите се движеха бавно по пустите планински пътеки и към полунощ на третия ден стигнаха турско-сирийската граница. Там ги посрещна една жена, облечена в черно. Водеше кон, натоварен с чувал брашно. За издадената предна част на седлото бе здраво вързано дълго конопено въже, което минаваше зад коня, без да докосва земята. За другия му край се бяха заловили Мустафа и неговите петнайсет помощници. Всички се движеха ниско приведени, като с едната ръка придържаха въжето, а с другата стискаха чувал с опиум. Всеки чувал тежеше четиринайсет килограма. Жената вървеше с коня през минирано поле, в което се виеше тясна пътека, проправена от стадата. Ако въжето паднеше на земята, това беше знак за Мустафа и за останалите, че жената е видяла граничната охрана. Спреше ли я някой от граничарите, то мъжете отзад можеха необезпокоявани да продължат нататък към границата.

Пресякоха границата при Килис през минираното поле. Щом отминаха района, охраняван от граничарите, те се озоваха в буферната зона, в края на която ги чакаха сирийските контрабандисти. Пуснаха чувалчетата и извадиха бутилка ракия, която предаваха от човек на човек. Премериха опиума, след което го опаковаха и скриха в дисагите на десетина мръсни сирийски магарета. Завършил бе един етап, започваше следващият.

Дотук добре, мислеше Ризоли. Нека сега да видим как се справят момчетата от Тайланд.

Следващата спирка бе Бангкок. След като установиха самоличността на Томи, той се качи на рибарската моторница, с която щеше да пътува и стоката. Този път бе в полиетиленови торби, натикани в тенекии от газ с халки в единия кран. Щом наближиха Хонконг, хвърлиха тенекиите в една плитчина недалеч от островите Ладрон, откъдето ги прибираха с рибарски лодки.

— Добра идея — рече Ризоли. — Но положително има и друг, по-сигурен начин.

Тези, които отглеждаха хероин, често го наричаха „хорс“, но за Тони Ризоли той беше злато. Печалбите бяха изумителни. Суровият опиум струваше 350 долара за десет килограма, а след като бъде обработен и продаден по улиците на Ню Йорк, цената му достигаше 250 000 долара.

Толкова е просто, мислеше Ризоли. Карела беше прав. Номерът е да го пренесеш, без да те хванат.

Така беше в началото, преди десетина години. Но сега бе много по-трудно. На първо място в списъците на Интерпол и полицейските организации бяха трафикантите на наркотици. Всички плавателни съдове, които тръгваха от основните пристанища за износ на наркотици, биваха щателно претърсвани. Флотилията на Спирос Ламбру бе извън всякакво подозрение и тъкмо затова Ризоли отиде при него. Полицията едва ли би претърсила някой от неговите параходи. Само че копелето отказа. Ще намеря друг начин. Но трябва да го намеря бързо!

— Катерин Събудих ли те?

Беше полунощ.

— Не, Коста. Много ми е приятно да чуя гласа ти.

— Всичко наред ли е?

— Да благодаря ти. С огромно удоволствие се занимавам с работата си.

— Чудесно. Ще пристигна в Лондон след няколко седмици. С нетърпение чакам да те видя. — По-полека. Не бързай толкова. — Ще ми се да обсъдя с теб някои проблеми, свързани с персонала.

— Добре.

— Лека нощ.

— Лека нощ.

Този път му позвъни тя.

— Коста… просто не зная какво да кажа. Медальонът е толкова красив! Не биваше…

— Един малък подарък, Катерин. Ивлин ми разказа колко си й полезна. Искаше ми се да ти подаря нещо в знак на благодарност за чудесната работа.

Толкова е просто, мислеше Демирис. Малки подаръци и ласкателства.

След това щеше да последва: Ние с жена ми вече не живеем заедно.

И номерът с: Чувствам се така самотен.

Разговор с недомлъвки за евентуален брак и покана на яхтата, за да се разходят до неговия остров. Този път щеше да е особено вълнуващо, предвкусваше удоволствието Демирис. Защото краят щеше да е друг. Тя щеше да умре.

Телефонира на Наполеон Котас. Адвокатът се зарадва много на обаждането му.

— Отдавна не сме се чували, Коста. Как си?

— Добре, благодаря. Но ми е нужна помощта ти.

— Разбира се, кажи.

— Ноел Паж имаше малка вила в Рафина. Искам да я купиш за мен, но под чуждо име.

Щом искаш. Тъкмо при мен е един от адвокатите…

— Предпочитам да се заемеш лично.

Последва кратко мълчание.

— Добре. Ще се заема.

— Благодаря ти.

Наполеон стоеше загледан в телефонния апарат. Вилата бе любовното гнездо на Ноел и Лари Дъглас. Какво ли можеше да означава това?

7. Глава

Голяма сива каменна сграда в центъра на Атина, съдебната палата заемаше цялото пространство между улиците „Университетска“ и „Страда“. От трийсетте заседателни зали само в номер 21, 30 и 33 се гледаха криминални дела.

Поради огромния интерес към делото за убийство на Анастасия Савалас, то щеше да се гледа в 33-та. Тя беше широка четирийсет стъпки и дълга триста, местата бяха разделени на три блока с пътеки от по два метра, а всеки ред се състоеше от девет дървени пейки. Зад високия махагонов парапет в дъното бе подиумът с креслата на тримата съдии.

Пред него се намираше мястото за свидетелите — издигната тясна платформа с катедра; на отсрещната стена бяха банките на десетината съдебни заседатели. Пред мястото на подсъдимия се намираше масата на адвокатите.

Само по себе си делото за убийство бе достатъчно интересно, но още по-вълнуващ го правеше фактът, че със защитата се бе заел Наполеон Котас, един от най-известните адвокати по криминални дела в света. Котас се явяваше само на процеси за убийства и винаги ги печелеше. Говореше се, че хонорарите му се изчислявали в милиони долари. Наполеон Котас бе слаб, мършав, с големи, тъжни като на хрътка очи, открояващи се на прорязаното от бръчки лице. Обличаше се небрежно и видът му с нищо не вдъхваше доверие. Ала зад този неугледен вид се криеше изключително бърз и съобразителен ум.

Журналистите обсъждаха дълго причините, накарали Наполеон Котас да се съгласи да защитава обвиняемата. Всички бяха на мнение, че изходът е само един. Залагаха дори, че това ще е първото дело, което Котас ще загуби.

Петрос Демонидис, прокурорът, неведнъж се бе срещал в съдебна зала с Котас и макар да не го признаваше дори пред себе си, винаги бе изпитвал страхопочитание към таланта на големия юрист. Този път чувстваше, че няма основание за безпокойство. Ако някога е имало класически просто и ясно дело за убийство, то делото за убийството, извършено от Анастасия Савалас, беше именно такова.

Фактите бяха съвсем ясни: Анастасия Савалас бе красива млада жена, омъжена за богат, с около трийсет години по-възрастен от нея съпруг — Георгиос Савалас. Анастасия бе започнала любов с младия шофьор на семейството Йосиф Папас и според свидетелите съпругът й няколко пъти я заплашил, че ще се разведе и ще я лиши от наследство. В нощта преди убийството Анастасия освободила всички слуги и казала, че сама ще приготви вечерята за съпруга си. Георгиос бил болен. По време на вечерята се закашлял силно. Жена му донесла шишето със сироп против кашлица и още при първата глътка Георгиос се строполил на земята и издъхнал.

Всичко беше ясно като бял ден.

Въпреки ранния час на делото, зала 33 бе претъпкана. Анастасия Савалас седеше на мястото на обвиняемия, облечена в семпла черна пола и черна блуза, без никакво бижу и със съвсем лек грим. Беше изумително красива.

Първо дадоха думата на прокурора. Петрос Демонидис се обърна към съдебните заседатели:

— Дами и господа. Понякога едно дело за убийство се гледа в продължение на три или четири месеца. Но не мисля, че някой от вас трябва да се безпокои за времетраенето на нашето дело. Сигурен съм, че когато изслушате фактите ще се съгласите с мен, че решението ви може да е само едно — убийство от най-чиста проба. Ще докажем, че обвиняемата преднамерено е убила съпруга си, защото той, откривайки връзката й с младия шофьор, я е заплашил, че ще се разведе с нея. Ще докажем, че обвиняемата е имала мотив, подходящи условия и средства, с които хладнокръвно е изпълнила своя план. Благодаря ви.

Председателят на съда се обърна към Котас.

— Готова ли е защитата с предварителното изложение на фактите?

Наполеон Котас се надигна бавно.

— Да, ваше благородие. — Той тръгна към съдебните заседатели с неуверени, провлачени стъпки. Спря пред тях, примигна, а когато заговори, думите се зарониха бавно, сякаш разговаряше сам със себе си.

— Вече много години съм на тази земя и едно нещо зная със сигурност — няма мъж или жена, които да успеят да се прикрият, ако са с душа на злодей. Това винаги проличава. Един поет е казал, че очите са прозорците на душата. Вярвам в това. Бих искал, дами и господа, да погледнете в очите на обвиняемата. Пред вас е човек, който не може да извърши убийство. — Наполеон Котас постоя още един миг, като че се мъчеше да измисли още нещо, след което се обърна и седна на мястото си.

Всемогъщи Боже! Никога досега не съм чувал толкова слабо встъпление. Старецът е загубен, зарадва се от все сърце Петрос Демонидис.

— Готово ли е обвинението да изслуша първия свидетел?

— Да, ваше благородие. Бих искал да призовете Роза Ликургос.

Една пълна жена се изправи сред присъстващите и с решителни стъпки се понесе към свидетелското място. Произнесе клетвата.

— Госпожо Ликургос, какво работите?

— Аз съм икономка… — гласът й секна. — Бях икономка на господин Савалас.

— Господин Георгиос Савалас ли?

— Да, господине.

— Бихте ли ни казали от колко години работите в неговия дом?

— От двайсет и пет.

— Доста дълъг период. Привързана ли бяхте към своя господар?

— Той беше светец.

— Работехте ли в дома му по време на първия му брак?

— Да, господине. Бях до него и при погребението на жена му.

— Може ли да се каже, че бракът им е бил щастлив?

— Те бяха лудо влюбени един в друг.

Петрос Демонидис хвърли поглед към Наполеон Котас в очакване да чуе възражение за посоката на въпросите. Но изтъкнатият му колега седеше на стола, очевидно потънал в размисъл.

Петрос Демонидис продължи:

— Бяхте ли на работа при господин Савалас по време и на втория му брак с Анастасия Савалас?

— О да, господине, бях — с неприязън отговори жената.

— Може ли да се каже, че бракът им беше щастлив? — Той отново погледна Наполеон Котас, но не забеляза никаква реакция.

— Щастлив ли? Не. Караха се като куче и котка.

— Присъствали ли сте на подобни разправии?

— Човек трудно можеше да ги избегне. Виковете огласяха цялата къща, а тя никак не е малка.

— Предполагам разправиите се ограничаваха само в рамките на словесните двубои и не се стигаше до физическо насилие? Удрял ли е господин Савалас своята съпруга?

— И до физическа разправа се стигаше, разбира се. Само че, госпожата бе тази, която удряше. Господин Савалас бе вече на години и нямаше сили…

— Вие виждали ли сте с очите си госпожа Савалас да удря своя съпруг?

— Да, и то много пъти. — Свидетелката погледна с мрачно задоволство Анастасия Савалас.

— Госпожо Ликургос, в нощта, когато почина господин Савалас, кои хора от прислугата бяха в дома?

— Нямаше никой.

Демонидис преднамерено изрази удивлението си.

— Искате да кажете, че в тази съвсем немалка къща, както сама се изразихте, нямаше нито един прислужник? Господин Савалас не може да е нямал готвач, или… камериерка или… иконом?

— О да, господине. Имаше всякакви прислужници. Но госпожата ни освободи тази вечер. Искала сама да приготви вечерята на господаря. Щяло да бъде нещо като втори меден месец. — Последното изречение бе изречено с явно презрение.

— Значи госпожа Савалас се освободи от всички вас, така ли?

Ред беше на председателя на съда да погледне Наполеон Котас дали няма да възрази. Но адвокатът седеше, потънал в мислите си.

Председателят на съда се обърна към Демонидис:

— Моля прокурорът да престане с навеждащи въпроси.

— Моля за извинение, ваше благородие. Ще поставя въпроса по друг начин. — Той направи една-две стъпки напред и попита отново: — Искате да кажете, че вечер, когато се предполага всички прислужници да са на работа, госпожа Савалас ги освобождава, за да може да остане насаме със съпруга си, така ли?

— Да, господине. А горкият човек беше така настинал.

— Госпожа Савалас често ли приготвяше вечерята на мъжа си?

— Кой, тя ли? — учуди се жената. — Всеки друг, но не и тя. Пръста си не мръдваше в тази къща.

Наполеон Котас седеше на стола, сякаш бе дошъл само за да гледа и да слуша.

— Благодаря ви госпожо Ликургос. Много ни помогнахте.

Петрос Демонидис се обърна към Котас, едва сдържайки задоволството си. Показанията на първата свидетелка видимо повлияха на съдебните заседатели. Част от тях поглеждаха доста критично обвиняемата. Да го видя сега нашият старец, как ще се справи.

— Свидетелката е ваша — рече прокурорът.

— Моля? — сепна се Наполеон Котас. — Нямам въпроси.

Председателят на съда вдигна учудено вежди.

— Господин Котас, няма ли да разпитате свидетелката?

— Не, ваше благородие. Виждам, че тя е една честна жена — отговори адвокатът и седна на мястото си.

Петрос Демонидис просто не вярваше на ушите си. Такъв късмет! Всемогъщи Боже! мислеше си той. Та Котас дори не се бори. Свършен е! Демонидис предвкусваше победата си.

— Можете да повикате втория свидетел — чу той гласа на председателя на съда.

— Моля да призовете Йосиф Папас.

Висок, красив, тъмнокос младеж се изправи, запъти се към мястото за свидетелите и положи клетва.

— Господин Папас — започна Демонидис, — бихте ли разказали на съда с какво се занимавате?

— Шофьор съм.

— На работа ли сте в момента?

— Не.

— Но доскоро сте имали работа. Искам да кажа, били сте на работа до смъртта на Георгиос Савалас.

— Точно така.

— Колко време работихте в дома на семейство Савалас?

— Малко повече от година.

— Приятна ли беше работата ви?

Йосиф Папас погледна с крайчеца на окото си Котас с очевидната надежда, че той ще му се притече на помощ.

— Приятна ли беше работата ви, господин, Папас?

— Нормално.

— Добра ли беше заплатата ви?

— Да.

— Значи може да се каже, че е била малко по-добре от „нормално“. Получавахте ли нещо допълнително от време на време? Спяхте ли редовно с госпожа Савалас?

Йосиф Папас вече открито погледна към Наполеон Котас. Но помощ от там не дойде.

— Аз да, имаше такова нещо, господине.

Демонидис потреперваше от презрение.

— „Имаше такова нещо“, значи. Не забравяйте, че се заклехте. Или сте имали любов с нея, или не. Кое от двете?

Папас се въртеше неспокойно на мястото си.

— Да, имахме.

— И макар че работехте за нейния съпруг, за което той щедро ви плащаше, вие не се притеснявахте да спите с жена му?

— Не беше само това.

Петрос Демонидис захапа въдицата предпазливо.

— Какво искате да кажете? Не ви разбирам.

— Това, че… ние с Анастасия искахме да се оженим.

Изненадан шепот раздвижи присъстващите. Заседателите бяха втренчили погледи в обвиняемата.

— Това ваша идея ли беше, или на госпожа Савалас?

— И двамата го искахме.

— Кой пръв го предложи?

— Мисля, че беше тя. — Младежът обърна очи към Анастасия Савалас. Тя отговори на погледа му, без да трепне.

— Честно да ви кажа, господин Папас, вие ме учудвате. Как така щяхте да се жените? Госпожа Савалас е имала съпруг. Може би щяхте да чакате той да умре? Или да му се случи някакво нещастие? Какво точно имахте предвид?

Въпросите бяха толкова тенденциозни, че прокурорът и тримата съдии настойчиво гледаха Наполеон Котас в очакване да скочи и да се възпротиви. Адвокатът не обръщаше внимание на никого и си драскаше по листа на масата. Анастасия Савалас също изглеждаше притеснена.

Петрос Демонидис се възползва от преимуществото си.

— Не отговорихте на въпросите ми, господни Папас.

Младежът се размърда неспокойно.

— Не зная точно.

— Тогава мога да ви кажа — гласът на Демонидис прозвуча като камшик, — че госпожа Савалас е възнамерявала да убие мъжа си, за да го отстрани от своя път. Знаела е, че той има намерение да се разведе с нея и да я лиши от наследство. Тя…

— Възразявам! — отново се обади не Наполеон Котас, а председателят на съда. — Подвеждате свидетеля. — Той погледна изненадано Котас удивляваше го неговото мълчание. Възрастният мъж се беше облегнал на стола с притворени очи.

— Извинете, ваше благородие — каза Демонидис, но той знаеше, че е постигнал целта си. След това се обърна към Котас. — Свидетелят е ваш.

— Благодаря ви, господин Демонидис. — Котас се изправи. — Аз нямам въпроси към свидетеля.

Тримата съдии се спогледаха изумени. Единият не издържа и попита:

— Господин Котас, нали знаете, че сега е моментът да разпитате този свидетел?

— Да, ваше благородие — отвърна Наполеон Котас.

— Не искате ли да му зададете въпроси във връзка с показанията?

— Не, ваше благородие — махна небрежно с ръка Котас.

— Е, добре — въздъхна съдията. — Нека господин прокурорът повика следващия свидетел.

— Това беше Михалис Харитонидис — намусен шейсетгодишен мъж.

Новият свидетел положи клетва и прокурорът се обърна към него.

— Бихте ли ни казали с какво се занимавате?

— Да, господине. Управител на хотел съм.

— А бихте ли ни казали на кой по-точно?

— „Аргос“.

— Къде се намира вашият хотел?

— На Корфу.

— Господин Харитонидис, отсядал ли е някой от присъстващите в тази зала във вашия хотел?

Мъжът се огледа и кимна с глава:

— Да, господине. Той и тя.

— Моля в протокола да се запише, че свидетелят посочи Йосиф Папас и Анастасия Савалас. — След това отново се обърна към него. — Колко пъти са отсядали във вашия хотел?

— Ами поне десетина пъти.

— И прекарваха нощта заедно? В една и съща стая, така ли?

— Да, господине. Обикновено идваха за края на седмицата.

— Благодаря ви, господин Харитонидис. Свидетелят е ваш — обърна се прокурорът към Наполеон Котас.

— Нямам въпроси.

Председателят на съда се обърна към колегите си и тримата си зашепнаха.

— Нямате ли въпроси към този свидетел? — попита председателят на съда.

— Не, ваше благородие. Вярвам му. Хотелът наистина е хубав. Аз самият съм спал в него.

Съдията задържа погледа си върху прочутия адвокат и се обърна към прокурора.

— Повикайте следващия свидетел.

— Призовете, моля, Василис Франгескос.

Към мястото на свидетелите се запъти висок, представителен мъж. Закле се.

— Доктор Франгескос, бихте ли казали на съда каква специалност имате?

— Аз съм лекар-ординатор.

— Това равносилно ли е на домашен лекар?

— Да, може и така да се каже.

— От колко време практикувате?

— От трийсет години.

— Предполагам, имате удостоверение за правоспособност?

— Разбира се.

— Доктор Франгескос, беше ли Георгиос Савалас ваш пациент?

— Да, беше.

— Откога?

— От десетина години.

— Лекувахте ли господин Савалас от някаква специална болест?

— Първия път дойде заради високото си кръвно налягане.

— И го лекувахте, така ли?

— Да.

— Но сте го виждали и след това.

— О, да. Посещаваше ме от време на време, когато имаше бронхит или болки в черния дроб, но нищо сериозно.

— Кога ви посети за последен път?

— През декември миналата година.

— Малко преди да почине, нали?

— Точно така.

— Той ли дойде в кабинета ви?

— Не, аз отидох у тях.

— Често ли посещавате пациентите по домовете им?

— Не, напротив. Рядко.

— Но този път сте направили изключение.

— Да.

— Защо?

— Защото той не беше в състояние да дойде сам — отговори лекарят след известно колебание.

— В какво състояние го намерихте?

— Имаше няколко наранявания, счупени ребра и… сътресение на мозъка.

— Някакъв инцидент, така ли?

Лекарят отново се поколеба.

— Обясни ми, че го е била жена му.

Хората в залата ахнаха.

Председателят на съда попита раздразнено:

— Господин Котас, няма ли да се възпротивите срещу вписването в протокола на току-що дадените показания?

Наполеон Котас вдигна очи и рече спокойно:

— Да, ваше благородие. Възразявам.

Но, разбира се, злото вече беше сторено. Заседателите не криеха враждебността си към обвиняемата.

— Благодаря ви, доктор Франгескос, аз свърших. — Демонидис погледна към Котас: — Свидетелят е ваш.

— Нямам въпроси.

Следваше цяла върволица от свидетели: камериерка, видяла госпожа Савалас да влиза няколко пъти в жилището на шофьора… прислужник, който заяви, че е чул как Георгиос Савалас заплашва да се разведе с жена си и да промени завещанието си съседи, които чували шумните разправии между съпрузите Савалас.

А Наполеон Котас все така нямаше въпроси към никого.

Примката около Анастасия Савалас се затягаше все повече.

Петрос Демонидис усещаше блясъка на победата си. Виждаше във въображението си заглавията на вестниците. Това дело щеше да се окаже най-краткото дело за убийство. Великият Наполеон Котас е победен.

— Свидетелят господин Нико Ментакис.

Слаб, млад и сериозен, Ментакис говореше бавно и внимателно.

— Бихте ли казали на съда с какво се занимавате?

— Работя в разсадник.

— Значи сте специалист по отглеждане на растения.

— Би трябвало. Работя там от години.

— Предполагам, част от задълженията ви се състои в това да се грижите и за растения, които вече сте продали?

— О да, господине, полагам грижи и за тях. Никога не бихме продали болно растение на нашите купувачи. Повечето от тях са наши редовни клиенти.

— Искате да кажете, че те често ви посещават.

— Да, господине. — Ментакис очевидно се гордееше с този факт. — Фирмата ни работи много добре.

— Кажете ми, господин Ментакис, госпожа Савалас от редовните клиенти ли беше?

— Да, господине. Госпожа Савалас много обича цветята.

— Господин Демонидис, посоката на задаваните от вас въпроси не е твърде уместна. Ако обичате, сменете въпроса, в противен случай…

— Ако съдът ми разреши да завърша, ще видите, че този свидетел ще каже някои много важни неща за делото.

Председателят на съда погледна към Наполеон Котас.

— Господин Котас, имате ли някакви възражения относно посоката на задаваните въпроси?

Сепнат, Наполеон Котас вдигна глава и попремигна.

— Моля? Не, ваше благородие.

Председателят на съда се притесни. Но се обърна към Петрос Демонидис и каза:

— Е добре, продължавайте.

— Господин Ментакис, дойде ли при вас миналия декември госпожа Савалас, за да ви каже, че има проблеми с част от растенията си?

— Да, господине, дойде.

— И по-точно, не ви ли съобщи, че градината й е нападната от насекоми, които унищожават растенията?

— Да, господине.

— И ви помоли за препарат, който да ги унищожи?

— Да, господине.

— Бихте ли казали на съда какъв беше той?

— Продадох й малко антимон.

— Бихте ли ни казали какво представлява той?

— Вид отрова, подобна на арсеника.

В залата настъпи раздвижване. Председателят на съда удари с чукчето по масата.

— Моля за тишина. Ако шумите, ще наредя на пристава да опразни залата. — След което кимна на Демонидис: — Продължавайте.

— И така, продадохте й известно количество антимон.

— Да, господине.

— Това смъртоносна отрова ли е? Сравнихте я с арсена.

— О, да. Смъртоносна е.

— Записахте ли продажбата в специалната книга за отрови, както повелява законът?

— Да, господине.

— Тук ли е книгата, господин Ментакис?

— Да, донесох я. — И той подаде на Петрос Демонидис един тефтер.

Прокурорът го взе и приближи съдиите.

— Ваши благородни, представям това доказателство и моля в протокола да бъде записано като „Доказателство А“ — След това се обърна към свидетеля. — Нямам повече въпроси.

Наполеон Котас вдигна поглед и поклати глава.

— И аз нямам въпроси.

Петрос Демонидис си пое дълбоко въздух. Време беше да хвърли бомбата.

— Искам да представя и „Доказателство В“. — Обърна се той към пристава до вратата. — Моля, донесете го.

Човекът излезе и след няколко минути се появи с шише, пълно до половината със сироп за кашлица. Затаили дъх, зрителите в залата следяха внимателно действията на пристава. Прокурорът взе шишето и го остави на масата пред съдиите.

— Дами и господа, пред вас е средството, с което е извършено убийството. Ето с какво е бил убит Георгиос Савалас. Това е сиропът, който госпожа Савалас е дала на своя съпруг през нощта, в която е починал. В него има високо съдържание на антимон. Жертвата е погълнала малко и след двайсет минути — издъхнала.

Наполеон Котас се изправи спокойно.

— Възразявам. Господин прокурорът няма доказателства, че именно това е шишето, от което е пил болният.

Петрос Демонидис реши да щракне вратата на капана.

— Въпреки цялото ми уважение към почитаемия колега, трябва да съобщя, че лично госпожа Савалас призна, че е дала на съпруга си сироп от точно това шише в нощта на неговата смърт. То беше прибрано в една от касите на полицията. Според съдебния лекар Георгиос Савалас е починал от отравяне с антимон. Този сироп съдържа антимон.

Наполеон Котас поклати глава.

— В такъв случай съм съгласен. Очевидно няма никакво съмнение.

— Да, няма никакво съмнение! — победоносно повтори Петрос Демонидис. — Благодаря ви, господин Котас. Обвинението представи своите аргументи.

Председателят на съда се обърна към Наполеон Котас.

— Готова ли е защитата?

— Да, ваше благородие. — Адвокатът помълча един дълъг миг. Сетне бавно пристъпи напред. Застана пред съдебните заседатели, почесвайки глава, сякаш не можеше да реши какво да каже. Когато най-сетне се престраши, каза бавно:

— Вероятно много от вас се питат защо не задавах въпроси на свидетелите. Да ви кажа честно, мисля, че господин Демонидис свърши толкова добра работа, че не виждах защо трябва да задавам допълнителни въпроси.

Този глупак ще вземе да пледира в моя полза, тържествуваше Петрос Демонидис.

Наполеон Котас се обърна, погледна шишето със сиропа, след това продължи.

— Всички свидетели ми се видяха съвсем искрени. Само че техните показания не доказват нищо, не е ли така? Искам да кажа, че… — Той тръсна глава. — Ако обобщим онова, което чухме, то се свежда до едно единствено заключение: млада красива жена се омъжва за стар мъж, който по всяка вероятност не е в състояние да задоволи сексуалните й потребности. Ето защо тя намира един млад човек, който може да свърши това. — Той кимна към Йосиф Папас. — Но всички ние чудесно знаем това от вестниците. Няма нищо тайно в тяхната история. Цял свят я знае. Описана е във всяко клюкарско списание. Ние с вас може и да не одобряваме тяхното поведение, но Анастасия Савалас е тук не по обвинение в прелюбодейство. Тя е призована в тази съдебна зала не защото има нормалните потребности на една млада жена. Тя е тук по обвинение в убийство.

Адвокатът се обърна и отново погледна шишето, сякаш то по необясними причини го привличаше.

Нека старецът си бръщолеви, мислеше Петрос Демонидис. Той хвърли поглед към часовника в залата. Оставаха пет минути до дванайсет. Съдиите винаги дават почивка точно в дванайсет. Старият глупак няма да успее да завърши. Не се сети дори да отложи речта си за следобяда. Защо ли винаги съм се боял от него?

Наполеон Котас продължаваше да говори.

— А сега нека разгледаме някои от показанията. Част от насажденията на госпожа Савалас се разболели и тя се изплашила да не загинат. Отишла при господин Ментакис, специалист по растенията, който я посъветвал да им сложи малко антимон. Послушала го. И това вие наричате убийство! Аз не бих го назовал така. Доказано бе твърдението, че госпожа Савалас е отпратила прислужниците, за да може да прекара насаме със съпруга си една вечер, като вечерята щяла да приготви сама. Според мен, икономката е била влюбена в господин Савалас. Никой не работи за един човек в продължение на двайсет и пет години, освен ако няма дълбоки чувства към него. Тя ненавижда Анастасия Савалас. Не го ли усетихте по гласа й? — Котас се покашля и продължи: — И така, чека приемем, че обвиняемата дълбоко в сърцето си е продължавала да обича своя съпруг и се е опитвала отчаяно да вдъхне живот на този брак. Как показва една жена любовта си към един мъж? Мисля, че един от най-често срещаните начини е като му сготви нещо. Нима това не е израз на любов? Аз мисля, че е. — И той отново се обърна към шишето с лекарството. — А нима не е друг вид проява на любов да се грижи за него, когато е болен? Нали всички знаем „и в болест, и в здраве“? — До дванайсет оставаше още една минута. — Дами и господа, още в началото ви помолих да погледнете лицето на тази жена. Това не е лице на убиец. Това не са очи на убиец.

Петрос Демонидис наблюдаваше съдебните заседатели, които не сваляха очи от Котас. Те го гледаха враждебно. Та той ги беше сложил в джоба си.

— Законът е категоричен, дами и господа. Както ще ви кажат и почитаемите съдии, за да произнесете присъдата „Виновен“, вие трябва да сте абсолютно сигурни в това. Абсолютно.

Докато говореше, Котас се закашля отново. Извади носната си кърпа и я притисна до устните си. После приближи до масата с лекарството.

— И като се замислите, не може да не стигнете до заключението, че прокурорът не доказа нищо. Освен, че именно това шише е подала госпожа Савалас на своя съпруг. Истината е, че — адвокатът се закашля неудържимо, посегна спонтанно към шишето с лекарството, отвинти капачката и изпи една голяма глътка. Присъстващите в залата го гледаха като хипнотизирани, разнесе се тих шепот на ужас.

Миг по-късно залата се изпълни с глъчка от разтревожени гласове.

— Господин Котас — обади се председателят на съда.

— Ваше благородие — продължи Наполеон Котас, — тезата на прокурора е една пародия на правосъдие и според мен не е издържана. Георгиос Савалас не е умрял от ръката на тази жена. Защитата завърши.

Часовникът показваше дванайсет.

Съдията удари чукчето си.

— Тишина! Тишина! Съдът се оттегля. Съдебните заседатели също се оттеглят, за да вземат решение. Съдът ще поднови заседанието в два часа.

Петрос Демонидис стоеше на мястото си като вцепенен. Някой бе сменил шишето! Не, това беше невъзможно. Вещественото доказателство бе под наблюдение денонощно. Възможно ли е патологът да е сбъркал? Демонидис се обърна да каже нещо на своя помощник и когато след миг потърси Наполеон Котас, той беше изчезнал.

В два часа, когато съдът отново влезе в залата и съдебните заседатели заеха местата си, Наполеон Котас все още го нямаше.

Пукнал е кучият му син, помисли си Петрос Демонидис.

В този миг забеляза Котас на вратата на залата в чудесно здраве. Погледите на всички присъстващи го изпратиха до мястото му.

Председателят на съда започна:

— Дами и господа съдебни заседатели, стигнахте ли до някакво решение?

Старши съдебният заседател се изправи:

— Да, ваше благородие. Обвиняемата е невинна.

Присъстващите в залата заръкопляскаха. Петрос Демонидис усети, как кръвта се отдръпва от лицето му. Това гадно копеле пак спечели. Погледна Наполеон Котас, който му се усмихваше.

8. Глава

Без съмнение фирмата „Трицис и Трицис“ бе най-авторитетната адвокатска фирма в Гърция. Създателите й отдавна се бяха оттеглили и сега фирмата принадлежеше на Наполеон Котас, който, макар да имаше десетина съдружници, бе водещата фигура.

Винаги, когато някой богаташ биваше обвинен в убийство, с делото се занимаваше Наполеон Котас. Безброй бяха спечелените му дела. Десетки бяха и спасените от него хора. Наскоро завършилият процес срещу Анастасия Савалас бе отразен на първите страници на вестниците из целия свят. Едва ли имаше човек, който да не е убеден във вината на подсъдимата, защитена така блестящо от Котас. Той бе поел страхотен риск, но с пълното съзнание, че няма друг изход и само така може да спаси живота й.

Спомнеше ли си лицата на съдебните заседатели, когато надигна сиропа за кашлица със смъртоносна доза отрова, Котас се усмихваше доволно. Внимателно бе изчислил колко да трае обобщението му, та да завърши точно в дванайсет часа. Това се оказа най-важният момент. Ако съдиите бяха решили да променят обичайната си практика и да продължат заседанието… Трънки го полазваха при такава възможност.

И без това се случи нещо непредвидено, което едва не му коства живота. След обявяване на почивката, Котас с бързи стъпки се отправи по коридора, когато група журналисти препречиха пътя му.

— Господин Котас, как разбрахте, че сиропът за кашлица не е отровен?

— Бихте ли ни обяснили…

— Мислите ли, че някой е сменил шишетата…

— Дали Анастасия Савалас е била…

— Моля ви господа, трябва да задоволя естествените си нужди. С радост ще ви отговоря малко по-късно.

Той забърза към мъжката тоалетна в дъното на коридора. На дръжката висеше табелка „Не работи“. Един от репортерите подхвърли зад гърба му:

— Може би ще трябва да потърсите друга тоалетна.

— Страхувам се, че не мога да чакам. — Той бутна вратата и бързо я затвори зад себе си.

Вътре го посрещна цял екип. Лекарят се обади разтревожен:

— Взех да се безпокоя вече. Антимонът действа бързо. Пригответе стомашната сонда — даде той знак на помощника си.

— Готово, докторе.

— Лягай на земята — обърна се лекарят към Наполеон Котас. — Ще бъде доста неприятно.

— Като си помисля за алтернативата, нямам нищо против — усмихна се адвокатът.

За да спаси живота на Анастасия Савалас, Наполеон Котас получи на сметката си в швейцарска банка един милион долара. Котас имаше разкошна къща в Колонаки — прекрасен квартал на Атина, вила на остров Корфу и апартамент в Париж на авеню „Фош“.

Общо взето Котас имаше всички основания да е доволен от живота. Само една сянка помрачаваше иначе ведрия му хоризонт.

Името на тази сянка бе Фредерик Ставрос, най-новият член на фирмата „Трицис и Трицис“. Останалите адвокати непрестанно се оплакваха от Ставрос.

— Той е съвсем посредствен юрист, Наполеон. Няма място в такава фирма.

— Ставрос едва не провали делото ми. Такъв глупак…

— Чухте ли какво изтърси вчера в съда Ставрос? Съдията едва не го изгони от залата…

— По дяволите, защо не изхвърлим този Ставрос? И без това е десетата дупка. Никаква полза от него, напротив — само вреда.

Наполеон Котас най-добре разбираше това. Едва се сдържаше да не изкрещи истината в лицето им:

Не мога да го уволня. Винаги им отговаряше:

— Дайте му малко време. Ще се научи.

Съдружниците му така и не получиха друг отговор.

Един философ някога беше казал: „Внимавайте какво ще си пожелаете, защото може и да ви се случи.“

Фредерик Ставрос, най-младият член на фирмата „Трицис и Трицис“, бе постигнал мечтата си и от този миг нататък нямаше по-нещастен човек на земята от него. Не можеше нито да яде, нито да спи и бе започнал да отслабва застрашително.

— Трябва да се прегледаш, Фредерик — настояваше жена му. — Видът ти е ужасен.

— Не, не, няма смисъл.

Той чудесно знаеше какво му е и че нямаше лекар, който да успее да му помогне. Мъчеше го нечиста съвест.

Фредерик Ставрос бе напорист, амбициозен млад човек, дори идеалист. Години наред бе работил в мизерна кантора в един от бедняшките квартали на Атина — Монастираки, и се бе борил, често пъти без хонорар, за интересите на клиенти с твърде оскъдни средства. От момента, в който срещна Наполеон Котас, животът му се промени коренно.

Година по-рано Ставрос бе защитавал Лари Дъглас на процеса, в който той и артистката Ноел Паж бяха обвинени в убийство на съпругата на Дъглас — Катерин. Наполеон Котас бе нает от всемогъщия Константин Демирис да защитава неговата любовница. От самото начало Ставрос бе изразил искреното си желание да отстъпи на Котас възможността да защитава и неговия клиент. От цялото си сърце се възхищаваше от големия адвокат.

— Трябва да видиш Котас в атака — казваше той на жена си. — Този човек е направо невероятен. Как бих искал да работя някога с него!

Към края на процеса нещата взеха неочакван обрат. Един ден Наполеон Котас в очевидно чудесно настроение повика Ноел Паж, Лари Дъглас и Фредерик Ставрос.

— Току-що говорих със съдиите — обърна се той към Ставрос. — Ако обвиняемите се съгласят да се признаят за виновни, съдиите са готови да им дадат по пет години, четири от които — условни. В действителност никой от тях няма да лежи повече от шест месеца. Вие като американец — обърна се той към Лари Дъглас — ще бъдете депортиран без право да пребивавате в Гърция до края на живота си.

Ноел Паж и Лари Дъглас на драго сърце се съгласиха да се признаят за виновни. Петнайсет минути по-късно обвиняемите и техните адвокати стояха пред главния съдия.

— Законите в Гърция никога не са давали смъртна присъда в случаите, когато липсват ясни доказателства за извършено убийство. Ето защо ние с моите колеги бяхме искрено учудени, когато обвиняемите се признаха за виновни насред процеса… Присъдата за двамата обвиняеми Лари Дъглас и Ноел Паж е смърт чрез разстрел… Да се изпълни до деветдесет дни след произнасянето й.

В този миг Ставрос разбра, че Наполеон Котас ги е изиграл. Нямаше никаква уговорка. Константин Демирис го бе наел не за да защитава любовницата му, а за да е сигурен, че отмъщението му е сигурно. Ставрос се бе оказал пионка в един хладнокръвно скроен план.

Не мога да допусна такова нещо, мислеше Ставрос. Ще разкажа всичко на съдията, и те ще променят решението си.

В този миг Наполеон се бе приближил до Ставрос.

— Ако сте свободен утре, може да се срещнем и да обядваме заедно. Бих искал да ви запозная със съдружниците си…

Само след четири седмици Фредерик Ставрос бе пълноправен съдружник в адвокатската фирма „Трицис и Трицис“, с просторен кабинет и голяма заплата. Продал бе душата си на дявола. Едва по-късно бе разбрал, че на такава сделка трудно се издържа. Не мога повече така.

Не можеше да се отърси от мъчителното чувство за вина. Та аз съм убиец, не спираше да се терзае той.

Тази дилема го измъчваше страшно, докато най-сетне взе решение.

Рано една сутрин се яви в кабинета на Наполеон Котас.

— Леон — започна той.

— Боже мой, та ти имаш ужасен вид — прекъсна го Наполеон. — Защо не си вземеш малко отпуска? Ще ти се отрази добре.

Ставрос чудесно знаеше, че това няма да реши проблема му.

— Леон, много съм ти благодарен за всичко, което направи за мен, но не мога да остана повече тук.

— За какво всъщност става дума? — изумено го гледаше Котас. — Справяш се чудесно.

— Не. Не мога. Разкъсван съм от съмнения.

— Не те разбирам. Какво имаш предвид? Фредерик не можеше да повярва на ушите си.

— Всичко онова, което се случи което ние двамата с теб причинихме на Ноел Паж и Лари Дъглас… Нима не изпитваш някакви угризения?

Внимание. Котас присви очи.

— Фредерик, чуй ме. Често пъти правосъдието избира свои собствени методи за уреждане на несправедливостта. Повярвай ми — усмихна се той на младия си колега, — те бяха виновни. Нямаме никакви основания да се самообвиняваме.

— Но ние ги осъдихме на смърт! Изиграхме ги! Не мога да живея повече с тази мисъл. Много съжалявам. Подавам си оставката. Ще остана само до края на месеца.

— Няма да я приема — категорично отсече Котас. — Защо не ме послушаш и не си вземеш отпуска?

— Не. Тук повече не мога да остана, след като знам какво съм сторил. Съжалявам.

— Даваш ли си сметка, какво правиш? — попита Котас с хладен поглед. — Обръщаш гръб на блестяща кариера съсипваш живота си.

— Напротив, спасявам го.

— Значи категорично си решил?

— Да. И искрено съжалявам, Леон. Няма защо да се тревожиш, никога няма да коментирам случилото се.

Ставрос се обърна и напусна кабинета.

Наполеон Котас остана на бюрото още дълго, потънал в размисъл. Най-накрая се реши. Вдигна телефона и набра номера.

— Бихте ли предали на господин Демирис, че трябва да говоря с него на всяка цена? Още днес следобед.

В четири часа следобед Наполеон Котас седеше в кабинета на Константни Демирис.

— Какво има, Леон?

— Възможно е тревогата ми да е напразна — започна предпазливо Котас, — но съм длъжен да ти съобщя, че тази сутрин Фредерик Ставрос дойде при мен. Решил е да напусне фирмата.

— Ставрос ли? Адвокатът на Лари Дъглас? И защо?

— Изглежда има проблеми със съвестта си.

Настъпи тежко мълчание.

— Разбирам.

— Обеща никъде да не споменава за това, което се случи в съда.

— Вярваш ли му?

— Да. Мисля, че му вярвам.

Константин Демирис се усмихна.

— Тогава какво? Значи няма защо да се тревожим.

— Така мисля. — Наполеон се изправи с олекнало сърце. — Щеше ми се все пак да знаеш.

— Добре направи, че ми каза. Имаш ли време да вечеряме някой път другата седмица?

— Да, разбира се.

— Ще ти се обадя.

— Благодаря ти, Коста.

Късно следобед в петък старата черква „Капникарея“ в центъра на Атина бе потънала в тишина, мир и спокойствие. В ъгъла до олтара Фредерик Ставрос бе коленичил пред отец Константин. Свещеникът постави края на патрахила върху главата му.

— Сгреших, отче. Сторих непростим грях.

— Най-големият проблем на човека, синко, е, че е човек. Какви са греховете ти?

— Аз съм убиец.

— Отнел си нечий живот, така ли?

— Да, отче. И не зная какво да направя, за да купя грешката си.

— Бог знае какво върши. Ще го помолим за прошка.

— Позволих да ме отклонят от правия път. От суета и алчност. Това стана преди една година. Бях защитник на човек, обвинен в убийство. Делото вървеше добре. И тогава Наполеон Котас…

Половин час по-късно Фредерик Ставрос напусна черквата като нов човек. Имаше усещането, че се е отърсил от огромен товар. Сякаш изповедта бе окъпала душата му. Разказал бе на свещеника всичко. За първи път споделяше с някого цялата история.

Ще започна нов живот. Ще се преместя в друг град и ще се заловя за всичко отначало. Все някак ще забравя за ужасния грях, който сторих. Благодаря ти, Господи, за шанса, който ми даде.

Вечерта се бе спуснала и площад „Ермос“ бе опустял. Ставрос изчака зелената светлина на светофара и стъпи на платното. Бе на средата на улицата, когато от съседната пресечка се зададе черна лимузина със запалени фарове и като гигантско, загубило ума си чудовище, се понесе към него. Ставрос замръзна на място. Много късно бе да се отдръпне. Чу гръмотевичния рев на мотора и усети как някаква сила го блъска и раздира тялото му. Безумна болка го прониза, след което настъпи пълен мрак.

Наполеон Котас имаше обичай да става рано. Радваше се на няколко часа самота преди напрежението на деня да го е притиснало. Закусваше винаги сам и докато се хранеше, преглеждаше сутрешните вестници. Тази сутрин няколко заглавия спряха вниманието му. Премиерът Темистоклис Софулис бе сформирал нов петчленен коалиционен кабинет. Трябва да му изпратя поздравление. Въоръжени отряди на китайските комунисти бяха стигнали северния бряг на река Яндзъ. Хари Труман и Олбън Баркли бяха встъпили в длъжност като президент и вицепрезидент на Съединените щати. Разгърна вестника на втора страница и кръвта му се вледени. Едно съобщение привлече погледа му:

„Господин Фредерик Ставрос, съдружник в известната адвокатска фирма «Трицис и Трицис», бе блъснат от кола снощи и загина на място на излизане от черквата Капникарея. Свидетелите заявили, че колата била черна лимузина без номера. Господин Ставрос бе важна фигура по време на вдигналия голям шум миналата година процес срещу Ноел Паж и Лари Дъглас по обвинение в убийство. Ставрос бе защитник на Лари Дъглас и…“

Наполеон Котас вдигна очи от вестника. Застинал на стола, той съвсем забрави закуската си. Злополука. Наистина ли беше злополука? Константин Демирис му бе казал, че няма защо да се тревожи. Твърде много хора бяха направили грешката да повярват на привидните обещания на Демирис. Котас взе телефона и поиска да го свържат с него.

— Чете ли сутрешните вестници? — попита Котас.

— Не. Не съм още. Защо?

— Фредерик Ставрос е загинал.

— Какво?! — Коста изглежда наистина се изненада. — Как така?

— Бил убит снощи от кола, чийто шофьор избягал.

— Боже господи, Леон! Колко жалко! Хванали ли са шофьора?

— Не, не още.

— Може би ще успея да понатисна малко полицаите. В днешно време вече нищо не е сигурно. Всъщност какво ще кажеш да вечеряме заедно в четвъртък?

— Нямам нищо против.

— Значи решено.

Наполеон Котас бе известен със способността си да разгадава истината. Константин Демирис се изненада съвсем искрено. Няма нищо общо с гибелта на Ставрос.

На следващата сутрин преди да се качи в кантората Наполеон Котас прибра колата си в частния гараж на фирмата. Тъкмо се беше запътил към асансьора, когато някакъв младеж изникна пред него.

— Имате ли огънче?

Неизвестно защо в главата на Котас светна сигнал за тревога. Какво правеше този непознат в гаража?

— Да, разбира се — отвърна Котас и без никакво колебание стовари куфарчето си върху лицето на младежа.

— Мамка ти! — изкрещя от болка непознатият, след което бръкна в джоба си и извади пистолет със заглушител.

— Ей! Какво става там? — чу се глас.

Униформеният пазач тичаше към тях.

Непознатият се огледа и побягна през отворената врата.

— Добре ли сте, господин Котас? — попита разтревоженият пазач.

— Да… — задъхано отговори Котас. — Добре съм.

— Какво се опита да ви направи?

— Не съм съвсем сигурен — бавно отговори Наполеон Котас.

Това е просто съвпадение, мислеше Котас, докато влизаше в кантората. Нищо чудно този човек да бе най-обикновен крадец. Но защо му беше пистолет със заглушител? Не, той искаше да ме убие. И Константин Демирис естествено ще се престори на много изненадан, когато научи за смъртта ми, също както при смъртта на Фредерик Ставрос.

Трябваше да го предвидя. Демирис не е човек, който поема рискове. Никога няма да остави нещо недовършено. Но сега аз ще го изненадам.

Секретарят на Наполеон Котас се обади по уредбата:

— Господин Котас, след трийсет минути трябва да сте в съда.

Днес трябваше да пледира в процес за масово убийство, но бе прекалено разстроен, за да се яви в съда.

— Обади се, моля те, на съдията и му кажи, че съм болен. Намери някой от съдружниците, който да ме замести. И вече ме няма за никого.

Извади един касетофон и се замисли. Сетне започна да говори.

Рано следобед Наполеон Котас се появи пред кабинета на прокурора Петрос Демонидис с плик в ръка. Секретарят го позна.

— Добър ден, господин Котас. Какво ще обичате?

— Искам да се видя с господин Демонидис.

— Той е на заседание. Имате ли уговорена среща?

— Не. Бихте ли му предали, че съм тук и искам да го видя по спешна работа.

— Да, разбира се.

След петнайсетина минути поканиха Наполеон Котас в кабинета на прокурора.

— Е, най-сетне Мохамед дойде при планината — рече Демонидис, когато останаха сами. — С какво мога да ви бъда полезен? Ще уговаряме резултатите по някое дело ли?

— Не, Петрос. Този път идвам по личен проблем.

— Седни, Леон.

— Искам да оставя при теб един плик. Запечатан е и трябва да се отвори в случай на внезапна смърт.

— Очакваш нещо да ти се случи ли? — заинтригувано попита Демонидис.

— Възможно е.

— Да, разбирам. Някой неблагодарен клиент, може би?

— Няма значение кой. За сега ти си единственият човек, на когото мога да се доверя. Прибери го на сигурно място и никой друг да не знае.

— Разбира се, можеш да разчиташ. Виждаш ми се изплашен.

— Така е.

— Не искаш ли охрана? Мога да изпратя някой полицай да те пази.

Котас посочи плика.

— Това е единствената охрана, от която имам нужда.

— Добре. Щом си сигурен в нея.

— Наистина съм сигурен. — Котас се изправи и протегна ръка за сбогом. — Parakalo. Не можеш да си представиш колко съм ти благодарен.

— Parakalo — усмихна се Демонидис. — Друг път ти ще ми услужиш.

Един час по-късно в „Еленик Трейд Корпорейшън“ влезе човек с униформа на разносвач.

— Нося пакет за господин Демирис — обърна се той към една от секретарките.

— Дайте да се разпиша.

— Наредено ми е да го предам лично.

— Съжалявам, но е зает. От кого е пакетът?

— От Наполеон Котас.

— Сигурен ли сте, че не можете да го оставите на мен?

— Сигурен съм, госпожо.

— Ще попитам, дали господин Демирис не може да ви приеме.

Жената натисна едно от копчетата на секретарската уредба.

— Моля да ме извините, господин Демирис. Един човек носи пакет за вас от господин Котас.

— Донесете ми го, Ирен — каза шефът.

— Наредено му е да ви го предаде лично.

— Нека влезе тогава.

Ирен и разносвачът влязоха в кабинета.

— Вие ли сте Константин Демирис?

— Да.

— Бихте ли се подписали тук?

Демирис се подписа на разписката.

— Благодаря ви — отвърна разносвачът, прибра листчето и връчи плика на Демирис.

Демирис изпрати с поглед секретарката и разносвача, огледа плика замислено и го скъса. Вътре имаше малък касетофон с една касета. Обзет от любопитство, той натисна копчето и зачака.

Гласът на Наполеон Котас изпълни кабинета.

„Драги Коста, всичко щеше да е толкова по-просто, ако беше повярвал, че Фредерик Ставрос няма да издаде никому нашата малка тайна. Още по-огорчен съм от факта, че не повярва, че аз нямам намерение да споделя тази нещастна история с когото и да било. Имам всички основания да вярвам, че ти стоиш зад смъртта на нещастния Ставрос и си решил да ликвидираш и мен. Тъй като моят живот ми е също толкова скъп, колкото и твоят на теб, искам да те предупредя, че нямам никакво намерение да бъда следващата ти жертва… Взел съм всички предпазни мерки да запиша подробностите на играта, която ние двамата с теб изиграхме в процеса на Ноел Паж и Лари Дъглас, поставих ги в запечатан плик и ги дадох на прокурора. Ще бъдат отворени в случай, че нещо се случи с мен. Ето защо сега за теб е не по-малко важно, отколкото за мен, да бъда жив и здрав.“

Константин Демирис седеше в креслото, загледан пред себе си.

Когато Наполеон Котас се прибра в кабинета си същия следобед, той вече не изпитваше никакъв страх. Константин Демирис беше опасен човек, но съвсем не беше глупак. Надали щеше да предприеме действия срещу някого, когато е застрашена собствената му сигурност. Той направи своя ход, а аз го матирах. Адвокатът се усмихна. Май няма да е зле да променя програмата си за четвъртък.

Следващите няколко дни Нанолеон Котас бе много зает с подготовката на дело, в което една жена бе убила двете любовници на своя съпруг. Котас ставаше рано и работеше до късно през нощта, подготвяйки въпросите към свидетелите. Инстинктът му подсказваше, че въпреки всички доказателства, победата му съвсем не е сигурна.

В сряда вечерта остана да пише в кабинета до среднощ и едва след това се накани да си върви. Пристигна у дома след един.

Прислужникът му го чакаше.

— Да ви приготвя ли нещо за хапване, господин Котас? Ако сте гладен, мога да ви донеса сандвичи или…

— Не, благодаря ти. Лягай си.

Наполеон се прибра в спалнята. В продължение на час прехвърляше делото в главата си и най-сетне към два заспа.

Сънува, че е в съдебната зала и разпитва някакъв свидетел, когато най-неочаквано човекът започна да къса дрехите си.

— Но защо правите това? — попита го Котас.

— Горя.

Котас се огледа и видя, че всички присъстващи в препълнената зала се събличат.

— Ваше благородие обърна се той към съдията, — най-сериозно възразявам.

Съдията също събличаше тогата си.

— Тук наистина е много горещо — оплака се той. Горещо е. И много шумно!

Наполеон отвори очи. Пламъци бълваха под вратата на спалнята му и цялата стая бе пълна с дим.

Той седна в леглото, напълно разсънен.

Къщата гори. Защо не действа алармената инсталация?

От високата температура вратата бе започнала да се пука. Котас изтича до прозореца, задавен от дима. Опита се да го отвори, но напразно. Димът ставаше все по-задушлив и мъжът едва дишаше. Нямаше къде да избяга.

От тавана започнаха да падат горещи греди. Едната от стените се срути и пламъците пометоха Котас. Той изкрещя от болка. Косата и пижамата му горяха. Заслепен, той се хвърли върху затворения прозорец, счупи го и полетя надолу от пет метра височина.

Рано на следващата сутрин една прислужничка въведе прокурора Петрос Демонидис в кабинета на Константин Демирис.

— Kalimehra, Петрос — рече Демирис. — Благодаря ти, че се отзова на поканата ми. Донесе ли го?

— Да, господине. — И Демонидис подаде запечатания плик на Наполеон Котас. — Мислех, че ще предпочетете да го пазите при вас.

— Колко разумно от твоя страна. Ще закусиш ли с мен?

— Efharisto. Много сте любезен, господин Демирис.

— Коста. Наричай ме Коста. От известно време те наблюдавам. Струва ми се, че си човек със сериозно бъдеще. Бих искал да намеря подходяща работа за теб при мен. Би ли се заинтересувал от такова предложение.

— Разбира се, Коста — усмихна се Петрос Демонидис.

— Е, добре. Докато закусваме, ще си поговорим.

9. Глава

Лондон

Стана нещо обичайно Катерин и Константин Демирис да говорят по телефона поне веднъж в седмицата. Той все така й изпращаше подаръци, а когато тя протестираше, я уверяваше, че това са жестове на внимание и признателност. „Ивлин ви похвали за случая с Бакстър“ или пък: „От Ивлин разбрах, че благодарение на блестящата ви идея фирмата е спестила значителни суми от транспортни разходи“.

Катерин също се гордееше с успехите си. Откри поне десетина слабости в работата на кантората, които можеха да се избегнат. Постепенно възстанови старите си навици и умения и работата на кантората се подобряваше до голяма степен благодарение и на нейните усилия.

— Искрено се гордея с вас — уверяваше я Константин Демирис.

Катерин пламтеше от удоволствие. Той наистина се държеше чудесно с нея.

Още малко и ще направя своя ход, мислеше Демирис. Сега, когато и Ставрос, и Котас бяха отстранени, с онази история го свързваше единствено Катерин. Наистина опасността бе съвсем незначителна, но както бе забелязал Котас, Демирис не беше човек, който оставя нещата на случайността. Жалко ще е да я пожертвам. Толкова е красива. Но първо да уредя вилата в Рафина.

Беше купил вилата, за да заведе Катерин там и да се люби с нея, също както Лари Дъглас се бе любил с Ноел. А след това…

Някои събития напомняха от време на време на Катерин за миналото. В лондонския „Таймс“ пречете за смъртта на Фредерик Ставрос и Наполеон Котас, имена, които нищо не й говореха, но в съобщенията се казваше, че са били защитници на Лари Дъглас и Ноел Паж по време на процеса.

Същата нощ сънува един от старите сънища.

Една сутрин тя се натъкна на съобщение във вестника, което дълбоко я развълнува.

„Уилям Фрейзър, помощник на президента на САЩ, пристигна в Лондон за преговори с министър-председателя на Великобритания във връзка с нов търговски договор“

Развълнувана, тя остави вестника. Уилям Фрейзър, човекът, изиграл такава сериозна роля в живота й. Какво ли щеше да стане, ако не го бях напуснала?

Катерин седеше на бюрото и нервна усмивка пробягваше по лицето й всеки път, когато погледът й попадаше върху съобщението. Уилям Фрейзър беше един от най-скъпите й хора. Споменът за него я караше да се чувства обичана. Той беше тук, в Лондон. Трябва да го видя, помисли тя. Ако се вярваше на вестника, щеше да отседне в „Кларидж“.

С треперещи пръсти Катерин набра номера на хотела. Имаше усещането, че миналото ще се превърне в настояще. Мисълта, че ще види Уилям, я караше да потреперва. Какво ли ще каже, като чуе гласа ми? А когато ме види?

— Добро утро, „Кларидж“.

Катерин пое дълбоко дъх.

— Господин Уилям Фрейзър, моля.

— Прощавайте, не чух господин или госпожа Фрейзър?

Сякаш някой й удари плесник. Каква глупачка съм. Как не помислих за това? Естествено, че вече е женен.

— Госпожо?

— Благодаря ви. — Тя бавно остави слушалката. Закъснях. Всичко е свършено. Коста беше прав.

Най-добре е миналото да си остане минало.

Самотата може да действа разяждащо, унищожително на духа. Човек чувства необходимост да споделя с някого радостта, възторга и болката си. Катерин живееше сред непознати и мълчаливо наблюдаваше и слушаше смеха на влюбените около себе си. Но не желаеше да изпада в самосъжаление.

Не съм единствената самотна жена в света. Аз съм жива! Жива съм!

В Лондон човек не може да скучае. В кината непрестанно дават американски филми. Катерин ги гледаше с голямо удоволствие. Видя „Острието на бръснача“ и „Ана и кралят на Сиам“. „Джентълменско споразумение“ я разстрои, а Кари Грант бе прекрасен в „Ергенът и зозата“.

Катерин ходеше на концерти в „Албърт Хол“, посещаваше и балетните постановки в Садлърс Уелс. Отиде до Стратфорд, за да види Антъни Куейл в „Укротяване на опърничавата“ и сър Лорънс Оливие в „Ричард III“. Но удоволствието й не бе пълно, тъй като беше сама.

Точно тогава се появи Кърк Ренолдс.

Един ден високият, привлекателен мъж приближи до бюрото й в кантората и каза:

— Казвам се Кърк Ренолдс. Къде бяхте досега?

— Не ви разбрах?

— Чакам ви от толкова време.

Така започна всичко.

Кърк Ренолдс бе американец, юрист и се грижеше за някои от интересите на Константин Демирис при международните сделки. Беше малко над четирийсет, сериозен, интелигентен и внимателен.

Катерин сподели с Ивлин:

— Знаеш ли какво ми харесва най-много в него? Кара ме да се чувствам жена. Почти бях забравила какво е това.

— Не зная какво да ти кажа — сдържано рече Ивлин. — На твое място бих била по-предпазлива. Не се впускай прибързано.

— Добре, ще внимавам.

Кърк Ренолдс заведе Катерин на „правна“ обиколка. Посетиха Олд Бейли, където от векове съдеха престъпниците, разходиха се из съдебните зали, разминаваха се с адвокати в тоги и с перуки. Посетиха и мястото, където е бил затворът Нюгейт, строен през осемнайсети век. Пътят пред затвора се разширяваше, след което се стесняваше отново.

— Колко странно — удиви се Катерин. — Защо ли им е било нужно това?

— За да има място за тълпите. Тук са изпълнявали публичните екзекуции.

Катерин потрепери. Това й напомни за нейната лична драма.

Една вечер Кърк заведе Катерин до „Ист Индия Док“ близо до доковете.

— Съвсем доскоро полицаите в този район се разхождаха на двойки — обясняваше Ренолдс. Това бе едно от големите свърталища на престъпния свят.

За Катерин този квартал и сега бе опасен.

Вечеряха в една от най-старите лондонски кръчми „Проспект ъф Уитби“, надвиснала над реката, по която сновяха и се разминаваха шлепове и кораби на път за морето.

Катерин харесваше необикновените имена на лондонските кръчми — „Олд Чешир Чийз“, „Фалстаф“, „Гоут ин Бутс“. Друг път вечеряха в живописната кръчма „Ипгъл“ на Сити Роуд.

— Сигурен съм, че като дете си пяла песничка за това място — рече Кърк.

Катерин го погледна изненадано.

— За това място ли? Та аз дори не съм чувала за него.

— Напротив, чувала си. Идва от едно старо детско стихотворение.

— От кое?

— Преди много години тук, на Сити Роуд, е имало шивашки дюкяни. Към края на седмицата докато чакали да им платят, шивачите залагали ютиите си в заложната къща. И по този повод някой съчинил стихчето:

Напред-назад по пътя,

ту вътре, ту навън от Ийгъл,

вървят напред-назад парите,

като в детската игра.

— Откъде знаеш всичко това? — засмя се Катерин.

— От юристите се очаква да знаят всичко. Но има нещо, което наистина не знам. Караш ли ски?

— За съжаление, не. Защо?

Кърк неочаквано бе станал много сериозен.

— Ще ходя в Сен Мориц. Там са най-добрите ски-учители. Ще дойдеш ли с мен, Катерин?

Въпросът му я изненада и тя не знаеше какво да отговори.

— Ами не зная, Кърк.

— Нали ще си помислиш?

— Непременно. — Цялата трепереше. Спомни си колко вълнуващо бе да се люби с Лари и изведнъж, неочаквано за самата себе си, се запита дали някога ще може отново да изпита подобно чувство. — Ще си помисля.

Катерин реши да запознае Кърк с Уим.

Взеха Уим от дома му и тримата отидоха да вечерят в „Айви“. През цялата вечер Уим не погледна нито за миг Кърк Ренолдс. Имаше вид на човек, изцяло погълнат от собствените си мисли. Кърк погледна Катерин. Тя му каза шепнешком: „Попитай го нещо.“

— Харесва ли ти Лондон, Уим?

— Средна работа.

— Имаш ли любим град?

— Не.

— Обичаш ли работата си?

— Горе-долу.

Кърк погледна отново Катерин, поклати глава и сви рамене.

Устните на Катерин произнесоха безмълвно: „Моля те.“

— В неделя ходя на голф. Ти играеш ли голф? — опита друга тема Кърк.

— Голфът е спортна игра. Твърдата топка се удря със специални тояжки с метални накрайници — завити, за да се прокара по пътечка с различни препятствия и ямки. Оценка по броя на ударите…

Кърк премигна.

— Ти трябва да си страшно добър.

— Уим никога не е спортувал — обади се Катерин. — Той просто знае всичко. В математиката е гений.

Кърк се отегчаваше. Надявал се бе да прекара вечерта насаме с Катерин, а тя настоя да вземат и този досадник.

— Така ли? — усмихна се насила Кърк. — И може би знаеш, колко е две на петдесет и девета степен?

Уим седя загледан трийсетина секунди. Тъкмо Кърк щеше да каже нещо, когато Уим заяви:

— 576 460 752 303 423 428.

— Боже мой! — възкликна Кърк. — Наистина ли е толкова?

— Наистина — троснато рече Уим.

— А можеш ли да намериш корен шести от 24 137 585 — попита Катерин.

Двамата внимателно наблюдаваха Уим, докато правеше наум изчисленията. След двайсетина секунди той промълви:

— Седемнайсет, с остатък шестнайсет.

— Можеш да му вярваш — обади се Катерин.

— Но как го правиш?

Уим само сви рамене.

— Уим може да умножи за трийсет секунди две четирицифрени числа и да запомни петдесет телефонни номера за пет минути. Чуе ли ги веднъж, никога не ги забравя.

Кърк Ренолдс не сваляше очи от Уим Вандийн.

— В моята кантора има доста работа за такъв като вас.

— Аз си имам работа — сряза го Уим.

Кърк изпрати Катерин до вратата на дома й и попита:

— Нали не си забравила за Сен Мориц?

— Не, разбира се, че не съм. Защо не казах направо да?

Същата вечер Константин Демирис й позвъни по телефона. Катерин се изкуши да му каже за Кърк, но в последния миг размисли.

10. Глава

Атина

Отец Константин беше смутен. От мига, в който прочете за злополуката с Фредерик Ставрос, не бе спрял да мисли за него. Хиляди изповеди бе изслушал, но драматичният разказ на Ставрос, така бързо последван от неговата смърт, остави дълбоки следи.

— Но какво ти е?

Отец Константин се обърна към красивия младеж, който лежеше гол до него в леглото.

— Нищо, любими.

— Не ти ли е приятно с мен?

— Знаеш, че ми е приятно, Георгиос.

— Тогава какво има? Държиш се така, сякаш ме няма тук, за бога!

— Не богохулствай.

— Не обичам да ме пренебрегват.

— Извинявай, скъпи. Знаеш ли… един от моите енориаши загина при автомобилна катастрофа.

— Рано или късно всички ще си отидем, нали?

— Да, разбира се. Но този човек бе много разтревожен.

— Искаш да кажеш, че дъската му хлопаше, така ли?

— Не, криеше ужасна тайна и това бе за него прекалено тежко бреме.

— Каква тайна?

Свещеникът погали бедрото на младежа.

— Знаеш, че не бива да говоря за това. Споделено е с мен по време на изповед.

— Мислех, че няма да имаме тайни един от друг.

— Но ние нямаме, Георгиос, само че…

— Gamoto! Или имаме или нямаме. А и нали каза, че човекът вече е умрял. Тогава какво значение има?

— Предполагам, никакво, но…

Георгиос Лато прегърна любовника си и прошепна в ухото му:

— Искам да знам.

— Гъделичкаш ме.

Лато започна да гали тялото на отец Константин.

— О… не спирай…

— Разкажи ми…

— Е добре, наистина това едва ли ще навреди някому.

Георгиос Лато сам бе пробил пътя си до изисканото общество. Роден беше в бедните квартали на Атина и едва дванайсетгодишен започна да проституира. В началото намираше клиенти на улицата — пияни или туристи, които го водеха в хотелските си стаи. Беше хубавец, с мургава кожа и стройно, стегнато тяло.

Когато стана на шестнайсет години, един сводник му каза:

— Защо се хабиш така, Георгиос. Пропиляваш на вятъра богатството си. Мога да те уредя така, че да печелиш много пари.

И удържа на обещанието си. От този момент Георгиос обслужваше само високопоставени, богати мъже, които щедро го възнаграждаваха за това.

Когато срещна Никос Веритос, личния секретар на големия магнат Спирос Ламбру, животът на Лато се промени. Един ден Веритос му каза:

— Обичам те. Искам да престанеш да обикаляш. Ще бъдеш само мой.

— Разбира се, Ники, аз също те обичам.

Веритос непрестанно глезеше момчето с подаръци. Плащаше дрехите му, наема за малкия апартамент, който бе наел за него, даваше му и пари на ръка. Но много се тревожеше какво прави Лато тогава, когато не са заедно.

Веритос реши проблема и един ден съобщи на Георгиос:

— Намерих ти работа в кантората на Ламбру, където работя и аз.

— За да ме държиш под око, нали? Да знаеш, че няма…

— Разбира се, че не е заради това, любов моя. Просто искам да си близо до мен.

В началото Георгиос Лато де съпротивляваше, но най-сетне се предаде. Взе дори да му харесва. Работеше в експедицията, разнасяше пощата и това му позволяваше да припечелва и допълнителни пари от клиенти като отец Константин.

Когато същия следобед Георгиос Лато напусна дома на отец Константин, мозъкът му трескаво работеше. Тайната, доверена му от свещеника, бе страхотна новина и той веднага започна да прави сметка как да я превърне в пари. Можеше да я сподели с Никос Веритос, но плановете му бяха по-големи. Ще отида право при най-големия шеф, реши Лато. Само той ще я оцени.

На другата сутрин Лато влезе в приемната на Ламбру. Секретарката вдигна поглед.

— А, Георгиос, ти ли си? Пощата днес е пристигнала рано.

— Не, госпожо. Дошъл съм да говоря с господин Ламбру.

— Така ли? — усмихна се жената. — Да не би да идваш с някакво делово предложение?

— Не, няма такова нещо. Искам да му кажа, че майка ми е на смъртно легло и трябва да си отида вкъщи. Бих желал да благодаря на господин Ламбру за това, че ми даде работа тук. Няма да му отнема повече от една минута, но ако е много зает, аз… — и той понечи да си тръгне.

— Почакай. Сигурна съм, че няма да има нищо против.

След десет минути Георгиос стоеше в кабинета на Спирос Ламбру. За пръв път влизаше тук и обстановката му замая главата.

— Е, млади човече, искрено съжалявам за майка ви. Може би една неголяма сума ще.

— Благодаря ви, господине, но не за това съм тук.

— Не разбирам — смръщи вежди Ламбру.

— Искам да ви съобщя нещо много важно, господин Ламбру. Струва ми се, че ще бъде ценно за вас.

— Така ли? — Спирос дори не се постара да скрие недоверието си. — Съжалявам, но съм твърде зает и за това.

Става дума за Константин Демирис — заяви младежът. — Имам приятел свещеник, пред който се е изповядал някакъв човек, убит малко след това от минаващата наблизо кола. Същият човек е говорил за Константин Демирис. Господин Демирис е сторил нещо ужасно. Наистина ужасно. Може да отиде в затвора. Но щом не желаете да…

Неочаквано Ламбру прояви интерес.

— Седни, седни… как ти беше името?

— Лато, господине. Георгиос Лато.

— Е добре, Лато. Започни от началото.

Макар бракът на Константин Демирис и Мелина да се рушеше от години, до бой все още не бяха стигнали. Но ето че при един от скандалите за поредната история на Константин с най-близката приятелка на Мелина, се случи и това.

— Превръщаш всяка жена, до която се доближиш, в проститутка — крещеше Мелина. — Всичко, до което се докоснеш, се превръща в боклук.

— Skaseh! Млъкни! Затваряй гадната си уста!

— Не можеш да ме принудиш — предизвикателно извика Мелина. — Ще разкажа на целия свят какъв pousti си! Истински мръсник! Брат ми беше прав. Ти си чудовище.

Демирис вдигна ръка и силно зашлеви жена си. Тя избяга от стаята.

Следващата седмица пламна нов скандал и Константин я удари отново. Мелина си събра нещата и взе самолета за остров Атикос, собственост на брат й. Постоя там седмица, нещастна и самотна. Мъжът й започна да й липсва и полека-лека тя взе да намира извинения за поведението му.

Моя беше грешката, мислеше Мелина. Не биваше да дразня Коста. Или: Той не искаше да ме удари. Просто се ядоса и не знаеше какво прави. Или: Ако Коста не държеше толкова на мен, нямаше да ме удари.

Но в крайна сметка й беше ясно, че това бяха само извинения, защото не искаше бракът им да се разруши. Следващата неделя тя се прибра вкъщи.

Демирис беше в библиотеката.

— Все пак реши да се върнеш — вдигна поглед той.

— Това е мой дом, Коста. Ти си ми съпруг и аз те обичам. Но трябва да знаеш, че ако още веднъж ме докоснеш, ще те убия.

Той се взря в очите й и разбра, че не се шегува.

По някакъв необясним начин след тази случка отношенията им се подобриха. Константин внимаваше да не избухва пред Мелина. Любовните му похождения продължаваха, но Мелина бе прекалено горда, за да го моли да престане. Един ден всичките тези мръсници ще му омръзнат, мислеше тя. Тогава ще разбере, че единствената, от която има нужда, съм аз.

Една събота вечер Константин Демирис обличаше вечерния си костюм и очевидно се готвеше да излиза. Мелина влезе в стаята.

— Къде отиваш?

— Имам ангажимент.

— Да не би да си забравил? Канени сме на вечеря у Спирос.

— Не съм, но се наложи да свърша нещо много по-важно.

Мелина побесня.

— Много добре зная каква е тази важна среща! Сигурно ще ходиш да се забавляваш с някоя от твоите мръсници!

— Не е лошо да си мериш думите. Говориш като продавачка на пазара, Мелина. — Демирис се оглеждаше в огледалото.

— Няма да ти позволя да излезеш сам. — Това, че се държеше зле с нея, бе достатъчно неприятно, но не искаше да се примири и с държането му с брат й. Той прекаляваше. Трябваше да намери начин да го засегне. Такъв начин имаше и тя добре го знаеше.

— Всъщност добре би било да си останем вкъщи двамата — рече тя, уж примирена.

— Така ли? — с безразличие подхвърли той. — И защо?

— Не знаеш ли какъв ден е днес? — подхвърли тя.

— Не.

— Годишнина от деня, в който убих сина ти, Коста. В този ден направих аборт.

Той стоеше като вцепенен и Мелина забеляза как зениците на очите му потъмняват.

— Поисках от лекарите да направят така, че никога повече да не мога да имам деца — излъга тя, без да се колебае.

Демирис напълно загуби контрол над нервите си.

— Skaseh! Млък! — изкрещя мъжът и я удари, след което повтори и потрети.

Мелина изпищя, обърна се и побягна навън. Константин я догони до стълбите, които водеха към горния етаж.

— Ще те пречукам! — крещеше той. Посегна и отново я удари. Мелина загуби равновесие и падна върху перилата, които се залюляха и се сгромолясаха.

Мелина лежеше сред парчетата и стенеше.

— Моля те, помогни ми. Счупила съм си нещо.

Демирис стоеше надвесен над нея и я наблюдаваше с хладен поглед.

— Ще накарам някоя от прислужничките да повика лекар. Не искам да закъснявам за срещата си.

Малко преди времето, обявено за вечеря, телефонът иззвъня.

— Господин Ламбру? Казвам се доктор Метаксис. Обаждам се по молба на сестра ви. Тя е тук, в моята частна клиника. Случило й се е нещо доста неприятно.

Когато Спирос влезе в болничната стая на Мелина и приближи леглото, видът й го ужаси. Тя бе със счупена ръка, с мозъчно сътресение и подуто до неузнаваемост лице.

— Константин ли беше? — успя да промълви братът. Гласът му трепереше от гняв.

Очите на Мелина плуваха в сълзи.

— Направи го без да иска — прошепна тя.

— Ще го унищожа! Кълна се в живота си! — Спирос не помнеше да е побеснявал така.

Мисълта, какво беше причинил Константин на сестра му, не му даваше мира. Сигурно имаше някакъв начин да го спре, но какъв? Чувстваше се объркан. Имаше нужда от нечий съвет. Както неведнъж бе правил в миналото, реши да се обърне към мадам Пирис. Може би тя щеше да намери начин да му помогне.

По пътя към дома й Ламбру си мислеше с, тъга: Ако разберат, че се съветвам с гледачка, приятелите ми ще умрат от смях. Но фактите бяха налице. Преди време му бе казала неща, които наистина се случиха. Тя и сега ще ми помогне.

Седнаха край една от ъгловите маси в сумрака на кафенето. Стори му се остаряла в сравнение с последния път. Жената не сваляше очи от лицето му.

— Нуждая се от съвета ви, мадам Пирис — подхвана Ламбру.

Тя кимна.

Откъде да започне?

— Преди година и половина съдът гледа едно дело за убийство. Млада жена на име Катерин Дъглас…

Лицето на мадам Пирис се изкриви мъчително.

— Не! — простена старицата.

Ламбру я изгледа смутен, но продължи:

— Тя беше убита от…

Мадам Пирис се изправи.

— Духовете наистина ми казаха, че ще умре!

Спирос съвсем се смути.

— Но тя наистина умря. Убиха я…

— Тя е жива!

— Не е възможно! — промълви Ламбру.

— Беше тук при мен, преди три месеца. Държали са я в манастира.

Спирос я гледаше слисано. Изведнъж всички късчета от мозайката си заеха местата. Държали са я в манастира! Един от любимите начини за благотворителност на Константин бе да дава пари на манастира в Янина, градът, край който се предполагаше, че е загинала Катерин Дъглас. Информацията, която Спирос бе получил от Георгиос Лато, напълно съвпадаше. Демирис бе изпратил на смърт двама невинни за това, че уж са убили Катерин, а тя била жива и здрава, скрита от монахините!

Ламбру знаеше как да унищожи Константин Демирис.

Тони Ризоли.

11. Глава

С всеки изминат ден проблемите на Тони Ризоли се множаха. Сякаш всичко вървеше наопаки. Той нямаше вина за това, но знаеше, че Семейството ще го държи отговорен и никакви извинения не биха помогнали.

Най-неприятното бе, че първата част от операцията завърши чудесно. Ризоли успя да достави наркотика в Атина без проблеми и временно го скри в склада на свой познат. Подкупи един стюард да пренесе товара до Ню Йорк, но двайсет и четири часа преди полета заловиха този идиот да кара колата си пиян и веднага го уволниха.

Тони бе минал на резервния вариант или „товарния кон“: Сара Мърчинсън, седемдесетгодишна туристка, пристигнала в Атина на гости на дъщеря си, бе обещала да вземе куфара му до Ню Йорк. Естествено тя нямаше представа какво пренася.

— Някои дребни неща, които обещах да изпратя на майка си — обясни Тони. — И тъй като сте така любезна, настоявам да платя билета ви до Ню Йорк.

— Не е необходимо — възпротиви се госпожа Мърчинсън. — Ще го направя с най-голямо удоволствие. Живея недалеч от дома на майка ви. Ще се радвам да се запозная с нея.

— Не се съмнявам, че за нея също ще бъде удоволствие. Но е доста болна и сигурно някой друг ще дойде да прибере куфара.

Старицата бе изключително подходяща за тази работа — съвършената американска баба. Единственото, за което митничарите можеха да я заподозрат, че пренася незаконно, бяха куките за плетене.

Сара Мърчинсън трябваше да отлети за Ню Йорк на следващата сутрин.

Ще дойда да ви взема, за да ви откарам до летището.

— Много благодаря. Страшно сте любезен. Колко ли се гордее майка ви с вас.

— Да. Много сме привързани един към друг. — Майка му не бе сред живите вече десет години.

На другата сутрин, когато Ризоли се готвеше да излезе от хотела, за да отиде до склада и да прибере своя ценен товар, телефонът в стаята иззвъня.

— Господин Ризоли? — попита непознат глас.

— Кажете.

— Обажда се доктор Патсака от спешното отделение на Атинската болница. Тук при нас лежи госпожа Сара Мърчинсън. Снощи се препънала, паднала и счупила крак. Много държеше да ви се обадя и да ви кажа колко съжалява…

Тони Ризоли тръшна слушалката.

— Merda! — За втори път! Къде да търси друг „товарен кон“!

Ризоли знаеше, че трябва да е извънредно предпазлив. Говореше се, че цял отряд полицаи от отделите за борба с наркотици е в Атина и работи с гръцките власти. Наблюдаваха всички изходни пунктове на града, претърсваха редовно самолетите и корабите.

Не стига това, ами възникна и нов проблем. Един от наркоманите, който между другото крадеше, му съобщи, че полицията е започнала да претърсва складовете за контрабандни стоки и наркотици. Притискаха го отвсякъде. Време беше да даде обяснения на Семейството.

Тони Ризоли излезе от хотела и тръгна по улица „Патисион“ към Телефонната палата. Не беше сигурен дали телефонът в хотела не се подслушва и предпочиташе да не рискува.

Голямата сграда на „Патисион“ 85 бе облицована с кафяв камък, с колони на фасадата, на входа висеше метална табела. Ризоли влезе във фоайето и се огледа. Покрай две от стените видя наредени двайсетина номерирани телефонни кабини. На дълги полици стояха телефонни указатели за цял свят. В центъра на залата четирима служители приемаха поръчките. Хората чакаха да ги свържат.

Тони приближи до една от жените зад гишето.

— Добър ден — рече той.

— Какво обичате?

— Искам да поръчам международен разговор.

— Трябва да почакате около половин час.

— Няма значение.

— Кажете ми държавата и номера.

— Един момент — отговори Тони и след кратко колебание и подаде едно листче. За тяхна сметка.

— Името ви, моля.

— Браун, Том Браун.

— Щом се свържа, господин Браун, ще ви повикам.

— Благодаря. — И той се настани на една от пейките отсреща.

Защо ли не опитам да скрия пакетите в лека кола и да платя на някого, за да ги пренесе през границата. Много е рисковано — претърсват колите. Може би ако успея да намеря някой…

— Господин Браун… Господин Браун… — Два пъти повториха името, докато се сети, че викат него. Стана и приближи до гишето в центъра на залата.

— Разговорът е приет. Кабина номер седем, ако обичате.

— Благодаря ви. Бихте ли ми върнали листчето? Ще трябва отново да се обаждам след няколко дни.

— Разбира се.

Тони влезе в седма кабина и затвори вратата.

— Ало?

— Тони, ти ли си?

— Да. Как си Пийт?

— Честно казано, малко сме загрижени. Момчетата вече очакват твоята пратка.

— Възникнаха проблеми.

— Изпрати ли пакетите?

— Не. Все още са тук.

— Не бихме искали нещо да им се случи, Тони — чу гласа след малка пауза.

— Няма опасност. Просто трябва да изчакам малко, докато успея да ги изнеса. Тъпкано е с полицаи.

— Говорим за десет милиона, Тони.

— Зная. Не се безпокой. Все ще измисля нещо.

— Налага се, Тони. Постарай се!

Връзката прекъсна.

Един мъж със сив костюм проследи Тони е поглед, докато излизаше от залата на телефонната палата. Сетне приближи жената зад гишето.

— Signomi, забелязахте ли мъжа, който току-що излезе?

— Ochi? — вдигна тя очи.

— Искам да зная номера, с който говори.

— Съжалявам. Нямаме право да даваме такава информация.

— Полиция. Името ми е инспектор Тину — каза мъжът и отвори портфейла си — от вътрешната страна бе закачена металната му значка.

Поведението на жената веднага се промени.

— О, поиска да набера номер, записан на лист хартия, но след това го прибра.

— Вие сигурно записвате номерата.

— О, да. Задължително.

— Бихте ли ми го дали?

— Да, момент.

Жената написа номера на лист хартия и го подаде на инспектора. Той го прочете внимателно. Кодът на страната бе 39, а на централата — 91. Италия. Палермо.

— Благодаря ви. А случайно да си спомняте името на човека?

— Да. Браун. Том Браун.

Телефонният разговор изнерви Тони Ризоли. Наложи се да потърси тоалетна. По дяволите този Пийт Лука! На един от ъглите на площад „Колонаки“ видя табела APOHORITIRION. Мъже и жени влизаха и излизаха, очевидно използваха едно и също помещение. И те се имат за цивилизовани, помисли Ризоли. Отвратително.

Във вила на един от планинските склонове над Палермо около голяма маса седяха четирима мъже.

— Пратката трябваше вече да е изпратена, Пийт — обади се единият от тях. — Какво става?

— Не ми е много ясно. Вероятно причината е у Тони Ризоли.

— Никога не съм имал неприятности с него.

— Зная, но понякога хората стават алчни. Може би няма да е зле да изпратим някого в Атина да види какво става.

— Жалко наистина. Винаги съм харесвал Тони.

В сградата на полицията на улица „Стадиу“ в центъра на Атина, се провеждаше съвещание. Присъстваха шефът на полицията Ливрери Димитри, инспектор Тину и американският лейтенант Уолт Кели — представител на митническия отдел в Министерството на финансите на Съединените щати.

— Имаме сведения, че се подготвя прехвърлянето на много голяма пратка наркотици. Ще отпътува от Атина. Замесен е и Тони Ризоли.

Инспектор Тину мълчеше. Полицейските власти в Гърция не обичаха представители на други страни да се месят в работата им. Най-малко пък — американци. Винаги са толкова високомерни.

— Работим вече по този случай, лейтенант — обади се шефът на полицията. — Преди малко Тони Ризоли е телефонирал в Палермо. В момента издирваме чий е телефонът. Щом разберем, ще стане ясно с кого е свързан.

Телефонът на бюрото му иззвъня. Димитри и инспектор Тину се спогледаха.

Инспекторът вдигна слушалката.

— Успяхте ли? — попита той и се заслуша в обясненията с безизразно лице. Не след дълго остави слушалката.

— Е?

— Разбрали са чий е номерът.

— И?

— На една телефонна кабина в центъра на града.

— Gamoto!

— Нашият господин Ризоли е inch eskipnos.

— Не зная гръцки — нетърпеливо се обади Кели.

— Прощавайте, лейтенант. Това значи, че е голям хитрец.

— Искам да засилите наблюдението над него.

Ама че нахалник.

— Не разполагаме с достатъчно доказателства, за да предприемем по-сериозни мерки, нали?

— Не, господине. Имаме само сериозни подозрения.

— Не мога да отделя толкова хора, за да следим всеки, когото подозираме, че се занимава с търговия на наркотици — обърна се Димитри към Уолт Кели.

— Но Ризоли…

— Уверявам ви, господин Кели, че ние също имаме канали за информация. Ако получим допълнителни сведения, знаем къде да ви търсим.

Американецът го погледна озадачено.

— Не чакайте прекалено дълго — рече той. — А междувременно пратката може да замине.

Вилата в Рафина беше готова.

— Зная, че я купихте мебелирана — опита да изкаже мнението си посредникът. — Но бих могъл да ви предложа някои нови мебели.

— Не, искам всичко да остане така, както е било.

Точно както е било, когато Ноел и любовникът й Лари са го мамели. Прекоси дневната. Дали са се любили тук, сред стаята, на пода? Или в кабинета? Или в кухнята? Демирис мина в спалнята. Широката спалня бе в ъгъла. Тяхната, спалня. Тук Лари бе милвал голото тяло на Ноел, тук бе крал от Демирис онова, което беше само негово. Дъглас бе платил за измяната и сега Демирис щеше да му плати повторно. Ще се любя с Катерин първо тук. После и в другите стаи. Във всички поред.

Константин телефонира на Катерин от вилата.

— Ало?

— Мислех си за теб.

Неочаквани гости от Сицилия посетиха Тони Ризоли в хотела. Нахълтаха в стаята му без предупреждение и той веднага подуши, че се задават неприятности. Алфредо Манкузо бе едър мъжага. Джино Лавери бе по-едър и от него.

— Изпраща, ни Пийт Лука — пристъпи към целта Манкузо.

— Чудесно — опита се да подхвърли небрежно Тони. — Добре дошли в Атина. Какво мога да направя за вас?

— Да престанеш с шашмите! — рече Манкузо. — Пийт иска да знае, каква игра въртиш?

— Игра ли? За какво говориш? Казах му, че имам незначителен проблем.

— Тъкмо за това сме тук. Ще ти помогнем да го решиш.

— Чакайте, момчета — опита се да им обясни Ризоли. — Скатал съм стоката на едно сигурно място. Когато…

— Пийт не иска стоката да се „скатава“. Доста пари е вложил в нея. — Лавери опря пръст в гърдите на Тони и го бутна да седне. — А сега да ти обясня. Ако стоката беше навреме в Ню Йорк, какъвто беше планът, Пийт можеше вече да е прибрал парите и да ги е вложил в бизнеса на улицата. Схващаш ли?

Дали пък да не пречукам тия две горили, помисли си Тони. Но той чудесно си даваше сметка, че всъщност не те бяха неговите противници, а Лука.

— Естествено, че схващам — съгласи се Ризоли. — Но днес нещата не са така прости, както едно време. Гръцките полицаи са плъзвали навсякъде. Довлекли са се и от отдела за наркотици от Вашингтон. Имам един план…

— И Пийт има — прекъсна го Лавери. — И знаеш ли какъв е? Каза ми да ти предам, че ако стоката не тръгне до следващата седмица, ще трябва сам да я платиш.

— Как така! — запротестира Ризоли. — Откъде да взема толкова много пари? Аз…

— Той също смята, че няма да имаш толкова. Та затова поръча да те накараме да се издължиш по друг начин.

— Добре — въздъхна Тони Ризоли. — Кажете му, че ще се погрижа за всичко.

— Хубаво. Ние ще се навъртаме наоколо, за всеки случай. Имаш още една седмица.

За Тони бе въпрос на чест да не пие преди обяд, но когато ония двамата напуснаха стаята му, отвори бутилка уиски и гаврътна две големи глътки. Усети как топлината на питието се разлива по тялото му, но това не му донесе облекчение. Нищо няма да ми помогне. Как можа старецът така да се обърне срещу мен? Бях му като син, а сега — само една седмица. Спешно ми трябва „товарен кон“. Казиното, реши той. Само там ще намеря човека, който ми трябва.

В десет часа вечерта Ризоли спря пред „Лутрак“, известен игрален дом на петдесет мили западно от Атина. Разходи се в просторната игрална зала. Тук винаги имаше много губещи играчи, готови да дадат мило и драго, само за да намерят още малко пари, с които да продължат. Колкото по-отчаян е един човек, толкова по-лесна плячка става. Ризоли откри бързо своята жертва кран една от масите за рулетка. Дребен мъж с птиче лице и посребрени коси, около петдесетте, който не спираше да трие потта от челото си. Колкото повече губеше, толкова повече се потеше.

Ризоли го наблюдаваше с искрено любопитство. И друг път бе виждал същите симптоми. Мъжът бе класически пример на страстен играч, който губи повече, отколкото може да си позволи.

Чиповете пред мъжа се стопиха и той се обърна към крупието:

— Може ли?

Крупието се обърна към шефа си.

— Дай му, но за последен път.

Тони се питаше, с колко ли е затънал вече този шаран. Седна до мъжа и взе жетони. Рулетката е лесна игра, но е важно да знаеш как да я играеш. Докато купчината жетони пред него растеше, тази пред съседа му се топеше. Човекът хвърляше жетоните отчаяно, залагаше на числа, на цветове, на четно и нечетно. Този изобщо няма представа какво върши, мислеше Ризоли.

И последният му чип изчезна. Играчът седеше като зашеметен.

Вдигна поглед, изпълнен с надежда към крупието.

— Не бих ли могъл…

— Съжалявам, господине.

Мъжът се изправи с тежка въздишка. Ризоли също стана.

— Много неприятно — подхвърли съчувствено той. — Имах късмет тази вечер, позволете ми да ви почерпя едно питие.

Човекът премигна.

— Много любезно от ваша страна, господине — промълви той.

Ето го, моят „товарен кон“. Човекът очевидно бе закъсал за пари. Много вероятно бе да се хване на въдицата и на драго сърце да занесе до Ню Йорк един безобиден пакет срещу стотина долара и безплатен билет.

— Казвам се Тони Ризоли.

— Виктор Коронцис.

Ризоли поведе Коронцис към бара.

— Какво ще пиете?

— Аз… май останах без пукната пара.

— Аз черпя — махна Тони с ръка.

— Чаша рицина, в такъв случай. Благодаря.

— И „Шивас Ригал“ с лед, ако обичате — обърна се Тони към келнера.

— Турист ли сте? — попита любезно Коронцис.

— Да. В отпуска съм. Красива страна.

— Бива си я — сви рамене Коронцис.

— Не ви ли харесва тук?

— Защо, красиво е. Само че животът стана много скъп. Цените се покачиха. Ако не сте милионер, трудно ще изхраните жена и четири деца — с горчивина добави той.

Добре, добре.

— С какво се занимавате, Виктор? — небрежно попита Тони.

— Уредник съм в Атинския държавен музей.

— Така ли? И какво точно означава това?

— Грижа се за всички древни предмети, открити на територията на Гърция. — В гласа му се прокрадваха нотки на гордост. — Е, не за абсолютно всички. Има и други музеи. Акрополът, Националният археологически музей. В нашия музей са събрани най-ценните произведения на изкуството.

Тони Ризоли искрено се заинтересува.

— В какъв смисъл?

— Повечето от тях са безценни. Има естествено закон, който забранява изнасянето на старинни предмети от страната. В музея имаме малък магазин, където се продават копия.

Мозъкът на Ризоли трескаво заработи.

— Сериозно? А добри ли са копията?

— Отлични. Само голям специалист може да направи разлика между оригинала и копието.

— Нека да ви поръчам още едно питие.

— Благодаря ви. Много сте любезен. Но не мога да ви се реванширам.

Ризоли се усмихна.

— Не се безпокойте. Всъщност можете да направите нещо за мен. Да ми покажете вашия музей. Струва ми се, че има какво да се види в него.

— Така е — възторжено каза Коронцис. — Това е един от най-интересните музеи в света. С удоволствие ще ви разведа. Кога сте свободен?

— Утре сутринта.

Тони Ризоли предусещаше, че е на път да открие нещо много по-доходоносно от „товарен кон“.

Атинският държавен музей се намира на площад „Синтагма“, в самото сърце на Атина. Сградата е много красива, построена като древногръцки храм с четири йонийски колони отпред. На върха се вее гръцкият флаг, заобиколен от четири скулптурни фигури на покрива.

В просторната, облицована с мрамор зала, имаше колекция от предмети, датиращи от различни периоди на гръцката история. В по-малките зали бяха наредени витрина до витрина със златни чаши, златни корони, гравирани саби, съдове за жертвоприношение. Имаше и златни посмъртни маски и отломки от антични статуи.

Виктор Коронцис развеждаше Тони Ризоли из залите. Той спря пред малка фигурка на богиня с венец от макови цветове и каза тихо:

— Това е богинята на мака, вестителка на съня, сънищата, откровението и смъртта. Венецът е един вид символ.

— Колко струва?

Коронцис се засмя.

— Ако някога се стигне до продажба, би струвала милиони.

— Наистина ли?

Младият уредник очевидно се гордееше с безценните съкровища, за които говореше.

— Ето една глава на корус от петстотин и трийсета година Преди Христа… Това пък е глава на Атина с коринтски шлем, около хиляда четиристотин и петдесета година преди новата ера… А тук виждате изключителен експонат. Златна маска на ахейски мъж от шестнайсети век преди Христа, намерена в царска гробница на акропола в Микена. Смята се, че е на Агамемнон.

— Невероятно!

Коронцис спря пред витрина с изящна амфора.

— Това е един от любимите ми експонати — довери той с грейнало лице. — Зная, че не е редно човек да има любимо дете, но е по-силно от мен. Тази амфора…

— Прилича ми по-скоро на ваза.

— Е… да. Открита е в тронната зала по време на разкопките в Кносос. Виждате ли фигурата на оплетен в мрежа бик? В древността улавяли биковете с мрежи, за да предотвратят проливането на безценната им кръв.

— Колко ли струва?

— Може би десет милиона долара.

— Тази ваза? — сбърчи вежди Ризоли.

— Ами да, не бива да се забравя, че е от късен минойски период, хиляда и петстотната година след Христа.

Тони обикаляше с поглед десетките витрини и експонатите в тях.

— И всичко ли е все така скъпо?

— Не, не всичко. Само оригиналните антики. Естествено, те са незаменими. Благодарение на тях имаме ключ към живота на древните цивилизации. Елате, искам да ви покажа нещо…

Тони последва Коронцис в една от залите и спря до него пред витрината в ъгъла.

Виктор Коронцис посочи една ваза.

— Ето и едно от най-големите ни съкровища. Тук могат да се видят най-ранните примери за фонетични знаци в историята на човечеството. Кръгът с кръста, който виждате, е фигурата на Ка. Пресечената окръжност е един от най-ранните опити на човека да изобрази космоса. Има само няколко…

Кой го интересува всичко това!

— И колко струва? — попита Тони.

— Цяло състояние — въздъхна Коронцис.

Когато напусна музея, Тони Ризоли прехвърли наум несметните богатства, които бе видял и за които дори не бе сънувал. Благодарение на една огромна случайност той бе попаднал на истинска златна мина. Търсил бе „товарен кон“, а вместо това откри ключа към истинско съкровище. Печалбата от търговията с хероин щеше да се дели поне на шест. Никой не е толкова глупав, та да си въобразява, че може да изскубне нещо от Семейството, ала търговията на черно с произведения на древното изкуство беше нещо съвсем друго. Ако намереше начин да ги изнася от Гърция, това щеше да е лично негов бизнес и нямаше да дели с никого. Ризоли имаше всички основания да е развълнуван. Единственото, което трябва да направя, мислеше Ризоли, е да измисля как да накарам рибата да клъвне. После ще мисля за пратката.

Същата вечер Тони заведе новия си приятел в „Мостров Атина“, нощно заведение с доста разгулни забавления. След представлението посетителите можеха да разчитат на компанията на любвеобилните момичета, които работеха там.

— Да поканим две мацета и да се позабавляваме, а? — предложи Ризоли.

— Трябва да се прибера у дома при семейството си — възрази Коронцис. — А и не мога да си позволя такива неща.

— Ти си мой гост. Аз плащам. На мен не ми струва нищо.

Ризоли уговори едно от момичетата да заведе Виктор в стаята си в хотела.

— Идваш ли? — попита го Коронцис.

— Имам да свърша още нещо тук. Ти върви, сметката е уредена.

На другата сутрин Тони Ризоли отново се отби в музея. Множество туристи бяха плъзнали из залите и ахкаха пред съкровищата от древността.

Коронцис заведе Ризоли в своя кабинет.

— Аз… не зная как да ти благодаря… за снощи, Тони — заекваше той, изчервен и смутен. — Тя беше чудесна.

— Приятелите са за това — усмихна се Ризоли.

— Но аз нищо не мога да направя, за да ти се отблагодаря.

— Не съм го направил за това. Харесваш ми. Приятно ми е с теб. А, да не забравя, тази вечер се събираме няколко приятели на покер. Не искаш ли да дойдеш и ти?

— Благодаря ти, с най-голямо удоволствие, но… — Той сви рамене. — По-добре да не идвам.

— Ако парите са проблем, не го мисли. Аз ще те финансирам.

— Направи вече толкова много. Ако загубя, никога няма да мога да ти ги върна.

— Кой каза, че ще загубиш? Играта е уговорена.

— Как така уговорена? Не разбирам.

— Играта ще се върти от един приятел. Ото Далтон. В Атина са пристигнали няколко паралии американци, които умират за хазарт, и ние с Ото ще им приберем парите.

Коронцис ококори очи.

— Ще им ги вземете? Искащ да кажеш, че… че ще правите шашми? — Очевидно смутен, младият мъж навлажни устните си. — Никога… никога не съм участвал в такова нещо.

Ризоли кимна съчувствено.

— Разбирам те. Ако се притесняваш, не се налага да участваш. Все пак две-три хиляди долара ще ти дойдат добре, нали?

Коронцис съвсем облещи очи.

— Две-три хиляди долара ли каза?

— Ами да, най-малко.

— Не е ли рисковано?

— Мислиш ли, че щях да участвам ако беше опасно — засмя се Тони. — Съвсем просто е. Ото е страхотен майстор. От години го прави и никога досега не са го хващали.

Коронцис седеше като вцепенен и не сваляше очи от Ризоли.

— Колко ми трябват, за да участвам в играта?

— Около петстотин долара. Работата е толкова сигурна, че аз ще ти услужа с тези пари, но ако все пак загубиш, няма да искам да ми ги връщаш.

— Ти си прекалено щедър, Тони. Защо… защо правиш всичко това?

— Вече ти казах. — Ризоли престори гласа си така, че да звучи възмутено. — Винаги, когато видя някой почтен, трудолюбив човек като теб на отговорна работа — уредник в един от най-прочутите музеи в света, — за която държавата не ти дава дори прилична заплата, нищо че се блъскаш от сутрин до вечер, за да изхранваш семейството си… право да ти кажа, просто се вбесявам. Кога за последен път ти повишиха заплатата?

— Тук няма такова нещо.

— Ето, виждаш ли? Слушай какво. Имаш възможност да избираш. Или ще ми позволиш да ти направя една услуга тази вечер, та да сложиш в джоба си няколко хиляди и да заживееш както се полага, или ще продължиш да се мъчиш да свързваш двата края.

— Не зная, Тони… аз…

— Ясно. — Ризоли стана решително от стола. — След година-две може би отново ще дойда в Атина и нищо чудно отново да се срещнем. Много ми беше приятно, че се запознахме, Виктор. — И той тръгна към вратата.

— Почакай — спря го Коронцис, очевидно взел решение. — Ще дойда с теб тази вечер.

Налапал бе въдицата.

— Ей, страхотен си — зарадва се Тони. — Искрено се радвам, че ще мога да ти помогна.

— Прощавай, но искам да съм сигурен, че съм те разбрал правилно. Ти каза, че ако загубя, няма да се налага да ти връщам парите, нали?

— Точно така. Няма начин да загубиш. Играта е нагласена.

— Къде ще играем?

— В стая номер двайсет и четири на хотел „Метропол“. В девет часа. Кажи на жена си, че ще работиш до късно.

12. Глава

Освен Тони Ризоли и Виктор Коронцис в стаята имаше още четирима души.

— Да те запозная с моя приятел Ото Далтон — каза Ризоли. — Това е Виктор Коронцис.

Двамата мъже си стиснаха ръцете.

Тони погледна останалите.

— Не си спомням да съм срещал тези господа.

— Пери Бреслоер от Детройт — започна да ги представя Ото Далтон. — … Марвин Симор от Хюстън… Сал Призи от Ню Йорк.

Виктор Коронцис кимна на всеки, боейки се да не би гласът да му изневери.

Ото Далтон бе около шейсетгодишен, слаб, приветлив мъж с посивяла коса. Перя Бреслоер бе по-млад, с издължено и сдържано лице. Слаб, но с по-меки черти бе Марвин Симор. Сал Призи бе мъж-планина, с яки, мускулести ръце. Имаше, малки, подли очи, а лицето му бе прорязано от голям белег.

Ризоли бе подготвил Коронцис. Тия приятели имат много пари. Могат да си позволят да загубят и по-големи суми. Симор е собственик на застрахователна компания. Бреслоер се занимава с търговия на коли и има магазини в почти всички щати на САЩ, а Сал Призи е шеф на голям синдикат в Ню Йорк.

— И така, господа, да започваме — обади се Ото Далтон. — Белите чипове са пет долара, сините — десет, червените — двайсет и пет, а черните — петдесет. А сега да видим цвета на вашите пари.

Коронцис извади петстотинте долара, които бе взел на заем. Не, сепна се той, не са заем, а просто дадени. Погледна Ризоли и се усмихна. Чудесен приятел наистина е този Ризоли.

Останалите сложиха на масата дебели пачки.

Изведнъж Коронцис се смути. Ами ако нещо се обърка и загуби петте стотачки? Тони ще се погрижи за това, сви рамене той. Но ако спечели?. Неочаквано го обзе еуфория.

Играта започна.

Залозите отначало бяха малки. Ръководещият играта ги определяше. При първите раздавания загубите и печалбите сякаш се разпределяха равномерно, но постепенно настъпи промяна.

И да искаха, Тони Ризоли и Виктор Коронцис не можеха да загубят. Ако техните карти бяха добри, то на останалите бяха лоши. Ако другите имаха късмет, късметът на Коронцис и Ризоли бе още по-голям.

Виктор просто не вярваше на очите си. В края на играта той бе спечелил близо две хиляди. Същинско чудо.

— Доста ви вървеше тази вечер — изсумтя Марвин Симор.

— Така си е — съгласи се Бреслоер. — Какво ще кажете за един реванш?

— Ще ви се обадя — отговори Ризоли.

Когато си тръгнаха, Коронцис възкликна.

— Направо не мога да повярвам. Две хиляди долара!

— Дребна работа — засмя се Тони. — Нали те предупредих! Ото е един от най-големите майстори в занаята. Ония приятели просто умират да се срещнат отново с нас. Какво ще кажеш?

— Съгласен съм — широко усмихнат рече Коронцис.

Следващата вечер Коронцис спечели три хиляди.

— Направо фантастично! — рече той на Ризоли. — Дали не подозират нещо?

— Разбира се, че не подозират. Бас държа, че утре ще поискат да вдигнем залога. Смятат, че ще могат да си върнат парите. Ти навит ли си?

— Разбира се, Тони.

Щом седнаха, Сал Призи каза:

— Знаете ли, в последно време доста загубихме. Какво ще кажете да вдигнем залога.

Тони Ризоли намигна на Коронцис.

— Нямам нищо против — отвърна Тони. — Вие какво ще кажете?

Всички кимнаха в знак на съгласие.

Ото Далтон приготви купчините с чипове.

— Белите са петдесет долара, сините — сто, червените са петстотин, а черните — хиляда.

Виктор погледна Ризоли тревожно. Не предполагаше, че залозите ще се вдигнат толкова високо. Ризоли му кимна успокоително. Играта започна.

Всичко вървеше както и предишните дни. Ръцете на Виктор бяха като омагьосани. Каквито и карти да имаше, неговите биеха тези на другите. Тони също печелеше, но не толкова много.

— Проклети карти! — изръмжа Призи по едно време. — Да сменим тестето.

Ото Далтон безропотно извади нова колода.

Коронцис хвърли бегъл поглед към своя приятел и се усмихна. Сигурен беше, че няма начин късметът да им измени.

Към полунощ им донесоха сандвичи. Решиха да си починат около петнайсет минути.

Тони Ризоли дръпна Коронцис настрани.

— Казах на Ото да им пусне малко — прошепна той.

— Не те разбирам.

— Нека да спечелят няколко раздавания. Ако продължават да губят, ще загубят интерес и ще си тръгнат.

— А да, разбирам. Много разумно.

— Нека да се успокоят и ще променим отново залозите. Тогава съвсем ще ги оберем.

Виктор Коронцис се колебаеше.

— Вече съм спечелил много, Тони. Дали не е по-добре да си тръгнем, когато парите са още в нас?

Ризоли се взря в очите му.

— Виктор, да не би да искаш да си тръгнеш през нощта с петдесет хиляди долара в джоба?

Подновиха играта и Бреслоер, Призи и Симор започнаха да печелят. Отново картите на Коронцис бяха добри, а на останалите още по-добри.

Ото Далтон е гений, мислеше Коронцис. Наблюдаваше го през цялото време и така и не успя да улови едно-единствено погрешно движение.

Играта продължаваше. Виктор все така губеше. Но въобще не се тревожеше. След няколко минути Ризоли, Далтон и той ще преминат отново в атака, за да ги довършат.

Сал Призи сияеше.

— Е — обади се той, — вие, приятели, като че поохладняхте.

— Така си е — обади се Тони мрачно и хвърли съзаклятнически поглед на Коронцис.

— Не може все да ти върви — рече Марвин Симор.

— Какво ще кажете да вдигнем отново залога и да ви довършим? — обади се Пери Бреслоер.

Тони се престори на разколебан.

— Не зная — замислено процеди той. — Ти какво ще кажеш, Виктор?

Как смяташ, да се прибереш посред нощ с тези петдесет хиляди долара в джоба? Ще мога да купя къща и нова кола. Ще заведа семейството си на курорт…. Коронцис почти трепереше от вълнение.

— Защо не? — усмихна се той.

— Е добре — рече Призи. — Подът е залог. И без ограничения.

Раздаваха по пет карти.

— Аз говоря — рече Бреслоер. — Откривам с пет хиляди долара.

Всеки от играчите сложи своя залог.

Виктор Коронцис получи две дами. Взе още три карти и му дойде още една дама.

Ризоли погледна картите си и каза:

— Вдигам с хиляда.

— Плащам и вдигам с още две хиляди — обади се Марвин Симор.

Ото Далтон свали своите карти и се отказа.

— Прекалено горещо става за мен.

— Плащам — заяви Сал Призи. Марвин Симор прибра пода.

При следващото раздаване Виктор Коронцис получи осмица, девятка, десятка и вале купи. Само една карта и щеше да направи флош!

— Влизам с хиляда долара — обяви Далтон.

— Влизам и вдигам с още хиляда.

— И още хиляда — обади се Сал Призи.

Ред беше на Коронцис. Сигурен бе, че направи ли флош, ще бие всички останали. Трябваше му само още една карта.

— Влизам. — Поиска карта и я държа известно време с лицето надолу. Боеше се да я погледне.

Бреслоер свали картите си.

— Чифт четворки и чифт десетки — обяви той.

— Три седмици — рече Призи.

Всички погледи се обърнаха към Виктор. Той пое дълбоко дъх и вдигна последната карта. Беше черна.

— Губя — извика той и хвърли картите на масата.

Подът ставаше все по-голям и по-голям.

От жетоните на Виктор не бе останало почти нищо. Той погледна загрижено Тони.

Тони му се усмихна окуражително. Не се тревожи, няма страшно.

Следващата игра започна Ризоли.

Раздадоха картите.

— Започваме с хиляда долара.

— Вдигам с още хиляда — обади се Бреслоер.

— И с още две — додаде Марвин Симор.

— Право да ви кажа — рече Призи, — според мен вие блъфирате. Нека увеличим с още пет хиляди.

Виктор още не бе погледнал картите си. Кога по дяволите ще спрат това хвърляне на прах в очите?

— Виктор?

Коронцис бавно вдигна картите пред себе си и ги откри една по една. Ас, втори ас и трети, последвани от поп и десетка. Кръвта затуптя в главата му.

— Влизаш ли?

Едва прикри усмивката си. Край на будалкането. Дойдеше ли му втори поп, правеше фул. Захвърли десетката и като се стараеше да придаде на гласа си небрежна интонация, рече:

— Влизам. Една карта.

— Вземам две — обади се Ото Далтон. — Вдигам с хиляда.

— Отказвам се — заяви Тони и хвърли картите на масата.

— Влизам и вдигам с още пет хиляди — каза Призи.

— И аз се отказвам. — Марвин също хвърли картите.

Останаха Виктор Коронцис и Сал Призи.

— Ще платиш ли? — попита Призи. — Защото иначе ще трябва да дадеш пет хиляди.

Виктор погледна чиповете си. Останали му бяха точно пет хиляди. Но като спечеля този път помисли той. Отново погледна картите си. Нямаше начин да го бият. Избута купа с чипове в средата на масата и поиска карта. Беше петица. Но трите аса бяха много добра карта.

— Три аса — рече той и свали картите си.

— Каре двойки — обади се Призи и също свали своите.

Коронцис следеше като замаян как Призи събира банкнотите. Имаше чувството, че е разочаровал Тони. Трябва да издържа до момента, когато започнем отново да печелим.

Ред бе на Призи да определя колко карти да е раздаването.

— Седем карти — обяви той. — Мизата — хиляда долара.

Всички сложиха парите, само Виктор погледна безпомощно към Тони.

— Аз нямам никакви пари…

— Не се безпокой — обърна се Тони към останалите. — Вижте, Виктор не може да вземе пари тази вечер, но няма да ви измами. Нека му дадем на заем и в края на играта ще си уредим сметките.

— Глупости! — възмути се Призи. — Това да не е благотворително дружество. Откъде да знаем що за стока е Виктор Коронцис? Ами ако не се издължи?

— Имате думата ми. Ото ще ме подкрепи!

— Щом Тони казва, на господин Коронцис може да се вярва — увери ги Ото.

Сал Призи сви рамене.

— Щом казвате…

— Добре, съгласен съм с вас — рече Пери Бреслоер.

— Колко искаш? — обърна се Ото Далтон към Виктор Коронцис.

— Дай му десет хиляди — обади се Тони Ризоли. Коронцис го погледна изненадано. И за две години не можеше да спечели толкова. Но Ризоли очевидно знаеше какво прави.

— Ами добре — сподавено рече Виктор. Поставиха купчината чипове пред него.

Тази нощ картите сякаш бягаха от Виктор Коронцис. И новата купчина чипове постепенно взе да се стопява. Тони Ризоли също губеше.

В два през нощта си дадоха почивка. Коронцис дръпна Ризоли в ъгъла.

— Какво става? — прошепна той уплашено. — За бога, даваш ли си сметка с колко съм вътре?

— Не се тревожи, Виктор, и аз не съм по-добре. Вече дадох знак на Ото. Щом дойде неговият ред да раздава, ще видиш как ще се обърне играта. Ще ги съсипем.

Отново седнаха на местата си.

— Дайте на моя приятел още двайсет и пет хиляди — обади се Ризоли.

— Сигурен ли си, че той иска да продължи играта? — намръщи се Марвин Симор.

— Ти решаваш — обърна се Ризоли към Виктор Коронцис.

Коронцис се колебаеше. Дадох знак на Ото. Играта ще се обърне.

— Продължавам.

Поредната купчина чипове отново накара Коронцис да повярва в късмета си.

Картите раздаваше Ото Далтон.

— Е, господа, играем с пет карти — рече той. — Влизане с хиляда долара.

Всеки от играчите сложи чиповете си в средата на масата.

Далтон раздаде по пет карти на всеки. Коронцис изобщо не погледна своите. Ще изчакам помисли си той. Нещата се обръщат.

— Моля, говорете.

Марвин Симор, който седеше отдясно на Далтон, пасува и хвърли картите си. Следващият бе Сал Призи.

— Влизам и вдигам с хиляда. — Той постави чиповете в центъра на масата.

Ризоли погледна картите си и сви рамене.

— Аз съм пас. — И остави картите.

Пери Бреслоер се усмихна.

— Плащам и вдигам с още пет хиляди.

Ако искаше да остане в играта, Виктор Коронцис трябваше да плати шест хиляди. Той бавно вдигна картите си и ги погледна. Не можеше да повярва на очите си. Държеше сервиран флош — петица, шестица, седмица, осмица и деветка купи. За повече не беше и мечтал! Значи Тони е бил прав. Слава Богу! Коронцис се опита да прикрие вълнението си.

— Плащам и вдигам с още пет хиляди. Сега или никога.

Далтон хвърли картите.

— Аз се отказвам.

— Мисля, че блъфираш, приятелче — обади се Сал Призи. — Плащам и вдигам с още пет хилядарки.

Чувство за победа разтърси Коронцис.

— Плащам и вдигам с още пет. — Ръцете му видимо потрепваха. Още малко и щеше да посегне за парите.

Пери Бреслоер победоносно обяви:

— Три попа! — И показа картите си. Спечелих.

— Не е достатъчно — усмихна се Коронцис. — Имам флош. — Той остави картите и посегна към пода.

— Задръж малко! — Сал Призи показа своите карти. — Бия те с флош роял. Десетка до асо спатии.

Коронцис пребледня. Усещаше, че ще припадне. Сърцето му биеше до пръсване:

— Господи! — възкликна Тони. — Два сервирани флоша. Съжалявам, Виктор. Просто нямам думи.

— Мисля, че за тази вечер стига, господа — рече Ото Далтон. Той погледна в листчето и каза на Виктор: — Дължиш шейсет и пет хиляди.

Виктор смаян погледна Тони Ризоли, но той безпомощно сви рамене. Коронцис извади кърпа и попи потта от челото си.

— Как ще платиш? — попита го Далтон. — В брой или с чек?

— Никакви чекове — отсече Призи. — Само в брой.

— Но аз… — заекна Виктор. — Нямам толкова пари…

— Моля? — навъсено рече Сал Призи.

— Почакайте — намеси се Тони. — Виктор просто иска да каже, че не носи толкова пари у себе си. Нали ви казах, че ги има.

— Това изобщо не ме топли. Искам да ги видя.

— Ще ги видиш — увери го Ризоли. — След няколко дни.

— Не на мене тия. Аз да не съм ви благотворително дружество. Искам ги още утре.

— Не се тревожи. Ще ги донесе.

Коронцис се чувстваше в плен на истински кошмар, от който няма измъкване. Не можеше да мръдне и почти не забеляза как другите един по един си отидоха. Двамата с Тони останаха сами.

— Та аз… Аз никога няма да успея да събера такава сума — простена накрая той. — Никога!

— Не знам какво да ти кажа, Виктор. — Ризоли сложи ръка на рамото му. — Недоумявам защо не се получи. Мисля, че и аз загубих горе-долу колкото теб.

— Но ти… Ти можеш да си го позволиш, Тони. А аз не мога. Ще им обясня, че няма откъде да ги взема.

— На твое място бих си напрегнал ума да измисля нещо друго. Сал Призи е председател на Съюза на моряците от Източното крайбрежие. А доколкото знам, те хич не си поплюват.

— Нищо не мога да сторя. Нямам тия пари и толкоз. Какво може да ми направи той?

— Нека да ти кажа. Първо ще накара момчетата си да те прострелят в коленете, така че никога повече да не можеш да ходиш. След това ще ти плиснат киселина в лицето. Ще ослепееш завинаги. И накрая, когато страданието стане нетърпимо, той ще реши дали да живееш, или да умреш.

Лицето на Виктор Коронцис бе съвсем пребледняло.

— Ти се шегуваш.

— Де да беше така. Грешката е моя, Виктор, не биваше да те оставям да играеш с човек като Сал Призи. Той е убиец.

— Господи! Ами сега?

— Няма ли някакъв начин да намериш тия пари?

Коронцис избухна в истеричен смях.

— Та аз едва успявам да издържам семейството си с тази заплата.

— Ами в такъв случай мога да те посъветвам само да напуснеш града. Или дори страната. Иди някъде, където Призи не може да те открие.

— Не мога да направя такова нещо — изхленчи Виктор. — Имам жена и четири деца. Ти ми обеща, че всичко ще се нареди и че няма начин да загубим. Така беше, нали…

— Зная. И наистина много съжалявам. Досега не съм се издънвал. За мен единственото обяснение е, че Призи ни е измамил.

— В такъв случай не е нужно да му плащам — обнадежди се Коронцис.

— Не е толкова просто, Виктор — търпеливо продължи Ризоли. — Ако го обвиниш в измама, той ще те пречука, не му ли платиш, пак ще те пречука.

— Всемогъщи Боже! — простена Коронцис. — С мен е свършено.

— Наистина те разбирам. Сигурен ли си, че няма откъде да ги събереш?

— Ще са ми нужни сто живота. Най-малко сто. Всичко, което притежавам, е ипотекирано. Няма от къде.

Лицето на Тони Ризоли внезапно просветна, сякаш осенено от спасителна идея.

— Я чакай, нали ми каза, че онези антични предмети струват сума пари?

— И какво от това?

— Остави ме да довърша. Спомена също, че копията са съвършени.

— Съвсем не е така. Всеки експерт ще ги познае…

— Чакай, чакай. Ами ако на мястото на оригинала оставиш копие? Когато бях в музея, имаше толкова много туристи. Нима те могат да направят разлика?

— Не, но… аз… Разбирам какво искаш да кажеш, ала такова нещо не мога да направя.

— Влизам ти в положението, Виктор — все тъй спокойно продължи Ризоли. — Но експонатите са толкова много, пък ти ще подмениш само един…

— От двайсет години съм уредник в този музей — поклати Виктор глава. — И през ум не ми е минавало такова нещо.

— Съжалявам, не трябваше да ти го предлагам, но в един миг си помислих, че това ще спаси живота ти. — Ризоли се изправи и разкърши схванатото си тяло. — Боже, колко късно стана. Жена ти сигурно се чуди къде си се запилял.

Виктор Коронцис гледаше втренчено.

— Значи смяташ, че това ще ме спаси? — в унес произнесе той. — Но как?

— Много е просто. Вземаш една от антиките… даваш ми я, изнасям я от страната и я продавам. Оттам ще дойдат парите, които дължиш на Призи. Мисля, че ще мога да го убедя да почака. А и ти ще отървеш кожата. Излишно е да ти казвам какъв голям риск поемам заради теб. Хванат ли ме, ще имам големи неприятности. Правя го, само защото се чувствам отговорен, понеже те забърках в тази история.

— Ти си истински приятел — рече Виктор. — Сам съм си виновен. Не биваше да играя. Ти се опита да ми помогнеш.

— Така е. Съжалявам, че номерът не се получи. Е, да идем да поспим. Утре пак ще се видим. Лека нощ, Виктор.

— Лека нощ, Тони.

Рано на следващата сутрин телефонът в музея иззвъня.

— Коронцис?

— Да.

— Тук е Сал Призи.

— Добро утро, господин Призи.

— Обаждам се да уредим онези шейсет и пет хиляди, които ми дължите. По кое време да мина да ги взема?

— Ами… В момента не са у мен. — Виктор здравата се изпоти.

Последва злокобно мълчание.

— По дяволите, що за номера ми играете?

— Повярвайте, не ви лъжа. Аз…

— В такъв случай си искам парите! Ясно ли е?

— Да, господине.

— По кое време затваряте музея?

— Шест… шест часа.

— Ще ви чакам отпред. Гледайте парите да са у вас, да не ви размажа главата. Мислете му!

Линията прекъсна.

Виктор Коронцис се отпусна в стола, обзет от панически ужас. Искаше да се скрие. Но къде? Чувството на отчаяна безнадеждност го погълна. В главата му се въртяха стотици „ако“. Ако не бях отишъл в казиното онази вечер… ако не бях срещнал Тони… ако бях удържал на обещанието си никога повече да не играя… Той тръсна глава да пропъди мрачните мисли. Трябва да предприема нещо, и то веднага.

В този момент влезе Тони Ризоли.

— Добро утро, Виктор.

Беше шест и половина. Служителите от музея си бяха отишли. Външната врата от половин час бе заключена. Виктор и Тони я наблюдаваха внимателно.

Коронцис ставаше все по-неспокоен.

— Ами ако не се съгласи? Ако поиска парите още тази вечер?

— Остави това на мен. Аз ще говоря с него.

— Може и въобще да не дойде, а да изпрати нали разбираш, някой, който да ме убие? Мислиш ли, че може да стигне дотам?

— Няма да го направи, поне докато има шанс да си прибере парите.

В седем часа Сал Призи се появи. Коронцис изтича да му отвори.

— Добър вечер — рече той.

— Ти какво правиш тук? — обърна се Призи към Ризоли и без да дочака отговор, продължи: — Това си е наша работа.

— Искам само да помогна, и нищо повече.

— Въобще не се нуждая от твоята помощ — отсече Призи и се обърна към Виктор: — Къде са парите?

— Ами аз…

Призи го сграбчи за врата.

— Виж какво, копеле гадно! Ако не ми дадеш парите тази вечер, ще нахраниш рибите. Ясно ли е?

— Успокой се — отново се намеси Тони. — Ще си получиш парите.

— Казах ти да не се бъркаш — изсъска Призи. — Не е твоя работа.

— Напротив, моя е. Аз съм приятел на Виктор. В момента той няма толкова пари, но е измислил начин да се сдобие с тях.

— Абе какво ме мотаете? Има ли ги тия пари, или…

— Хем ги има, хем ги няма — отвърна Ризоли.

— Що за отговор е това?

Ризоли посочи с ръка наредените експонати.

— Ето ги.

— Къде? — огледа се Призи.

— Във витрините. Пълни са с антиквариати…

— Антични предмети… — поправи го Коронцис.

— … които струват цяло състояние. Говоря за милиони.

— Така ли? — Призи огледа експонатите. — Никаква работа не ми вършат, докато седят тук заключени. Искам пари в брой.

— Ще ги получиш — опита се да го успокои Ризоли. — И то двойно повече. Трябва само да имаш малко търпение. Това е всичко. Виктор не е мошеник. Необходимо му е малко време. Ще ти обясня неговия план. Той ще изнесе един от тези предмети, а аз ще уредя продажбата. Щом получим парите, веднага ще ти платим.

— Тая работа не ми харесва. Не разбирам нищо от антики — поклати глава Сал Призи.

— И не е нужно. Виктор е един от най-големите експерти в света. — Тони приближи до една от витрините, в която бе поставена мраморна глава. — Колко според теб струва това, Виктор?

— Глава на богинята Хигия, четиринайсети век преди Христа. Всеки колекционер би дал поне два-три милиона.

Ризоли се обърна към Сал Призи:

— Разбра ли сега?

— Не знам. — Призи сбърчи чело. — И колко време ще чакам?

— До един месец ще получиш двойно по-голяма сума.

Призи помисли за миг, после кимна.

— Така да бъде — рече той. — Но щом ще чакам цял месец, искам двеста хиляди отгоре.

Тони погледна Коронцис, който кимна.

— Значи споразумяхме се — рече Ризоли.

Сал приближи дребничкия уредник.

— Давам ти трийсет дни. Ако не получа парите, с теб е свършено. Ясно ли е?

— Да, господине — едва отвърна Коронцис.

— Един месец и нито ден повече. — Той впи в Тони безмилостен поглед и добави: — Никак не ми харесваш.

Сал Призи се насочи към вратата и излезе от залата. Коронцис се стовари в един стол и обърса чело.

— Господи Боже! — въздъхна той. — Мислех, че ще ме убие. Дали ще успеем за толкова време?

— Разбира се — увери го Тони. — Само трябва да подбереш едно от тия неща и да поставиш копието на негово място.

— А ти как ще го изнесеш? Хванат ли те, ще те тикнат в затвора.

— Знам — невъзмутимо рече Тони. — Но това е единствената възможност. Нямаме друг изход.

Час по-късно Тони Ризоли, Сал Призи, Ото Далтон, Пери Бреслоер и Марвин Симор седяха с чаши в ръка в хотелския апартамент на Далтон.

— Всичко тръгна като по вода — хвалеше се Ризоли. — Онова копеле направо се подмокри.

— Ама и аз как го уплаших, а? — ухили се Сал.

— Ти и мене ме стресна — рече Ризоли. — Бива те за актьор.

— В крайна сметка за какво се разбрахте? — попита Марвин Симор.

— Той ми измъква една от ония антики, аз я продавам и снасям парите. Всеки от вас ще си получи дела.

— Чудесно — каза Пери Бреслоер. — Допада ми тая сделка.

Истинска златна мина, мислеше Ризоли. Само да налапа въдицата и няма отърване. Горкият Виктор. Полека-лека ще опразним скапания музей.

— Как ще изнесеш стоката извън страната? — попита Марвин Симор.

— Все ще намеря начин — рече Тони. — Остави на мен.

Нямаше, никакво време за губене. Алфредо Манкузо и Джино Лавери чакаха.

13. Глава

В полицейския участък на улица „Стадиу“ бе свикано спешно съвещание. В заседателната зала присъстваха шефът на полицията Димитри, инспектор Тину и инспектор Николино, Уолт Кели, представителят на митницата на Съединените щати, и още пет-шест детективи. Атмосферата бе съвършено различна в сравнение с тази на предишното съвещание.

— Имаме основание напълно да вярваме на вашата информация, господин Кели — каза инспектор Николино. — Нашите източници също твърдят, че Тони Ризоли се опитва да изнесе от страната голяма пратка хероин. Претърсваме складовете, в които предполагаме, че я е скрил.

— Следи ли го някой?

— Увеличихме броя на хората тази сутрин — отговори Димитри.

— Дано не е твърде късно — въздъхна Уолт Кели.

Инспектор Николино назначи две групи детективи, които да следят Тони Ризоли, но изглежда, беше подценил обекта. Още следобед Ризоли усети, че са му прикачили опашка. Винаги когато напускаше малкия хотел, в който бе отседнал, някой тръгваше подире му и го следеше на разстояние чак докато се прибере. Преследваха го истински професионалисти. На Ризоли това му харесваше, защото означаваше, че го ценят високо.

Сега трябваше да намери начин да изнесе не само хероина от Атина, но и безценните музейни експонати. Алфредо Манкузо и Джино Лавери са зад гърба ми, а полицията се е лепнала за мен като мокро одеяло. Необходимо е час по-скоро да си намеря посредник. Първото име, което му дойде наум, бе Иво Бруги от Рим, собственик на малък кораб. Преди време заедно бяха уредили някаква сделка. Съмнително бе дали ще се съгласи, но за друг в момента не се сещаше.

Ризоли бе сигурен, че телефонът в хотелската стая се подслушва. Трябва да ми се обаждат на друг телефон. Дълго време прекара в размисъл. Най-сетне стана и почука на вратата на отсрещната стая. Отвори му възрастен мъж с неприветливо изражение.

— Какво има?

— Моля да ме извините — започна той с най-любезния си тон. — Много съжалявам, че трябва да ви безпокоя. Ваш съсед съм от другата страна на коридора. Дали не бих могъл да поговоря с вас за минута?

Изпълнен със съмнения, мъжът го изучава известно време.

— Искам да видя, че отваряте вратата на вашата стая.

— Разбира се — отново се усмихна Тони, Прекоси бързо коридора, извади ключа и отвори вратата.

— Добре, заповядайте.

Тони затвори вратата и се върна.

— Какво искате?

— Проблемът наистина е много личен и ми е страшно неприятно, че ви безпокоя, но… Истината е, че в момента се развеждам и жена ми ме следи. — Той драматично поклати глава. — Уредила е дори телефонът в стаята ми да се подслушва.

— Жени! — изсумтя старецът. — Проклети да са! Аз самият се разведох миналата година, а трябваше да го направя много по-рано.

— Наистина ли? Ще ви затрудня ли, ако дам номера на стаята ви на няколко приятели, които да ме търсят тук? Обещавам, че няма да ви безпокоят често.

— Съжалявам, но… — поклати глава мъжът, Ризоли извади стодоларова банкнота от джоба си.

— Нека това бъде малка компенсация — рече той и остави парите на масата.

Мъжът навлажни устни.

— Не беше нужно. Защо да не услужа на брат по съдба.

— Много сте любезен. Ако ме потърсят, само почукайте. Тук съм през повечето време.

— Добре.

Рано на другата сутрин Ризоли се обади на Иво Бруги от близката пощенска станция. Поиска от телефонистката да го свърже с Рим.

— Signor Bruggi, per piacere[1].

— Non ce in casa[2].

— Quando arrivera[3]?

— Non lo so[4]?

— Gli dica, per favore, di chiamere il signor Rizzoli[5]?

Ризоли продиктува телефона на хотела и номера на стаята на стареца. После се прибра. Колко противна му бе тази стая. Гръцката дума за хотел xenodochion, което означаваше убежище за чужденци. Тук повече прилича на затвор, мислеше си Ризоли. Мебелите бяха неугледни: вехто зелено канапе, две очукани маси с лампи върху тях, малко писалище, също с лампа, стол и легло.

През следващите два дни Тони Ризоли не мръдна от стаята, всеки миг очакваше да му почукат, затова пращаше пиколото за храна. Никой не се обади. Къде, по дяволите, е Иво Бруги?

Ченгетата, които следяха Тони, докладваха на инспектор Николино и Уолт Кели.

— Ризоли се е затворил в хотела. От четирийсет и осем часа не е мръднал оттам.

— Сигурни ли сте, че е вътре?

— Да, господине. Камериерките го виждат сутрин и вечер, когато оправят стаята му.

— А телефонни обаждания?

— Нито едно. Какво да правим?

— Не мърдайте оттам. Рано или късно ще предприеме нещо. И проверете дали устройството за подслушване работи.

Най-после телефонът в стаята на Ризоли иззвъня. По дяволите! Бруги не би трябвало да го търси в тази стая. Нали остави съобщение за този идиот! Бе взел всички предпазни мерки. Той вдигна слушалката.

— Ало?

— Търся Тони Ризоли — обадиха се отсреща.

Не беше Иво Бруги.

— Кой е на телефона?

— Онзи ден дойдохте в кабинета ми с делово предложение, господин Ризоли — рече гласът. — Тогава ви отказах. Предлагам отново да поговорим.

Виж ти, зарадва се Ризоли. Спирос Ламбру! Пак кацна копелето гадно! Просто не можеше да повярва на късмета си. Всичките ми проблеми се решават. Ще изпратя едновременно и хероина, и антиките.

— Съгласен съм. Ще се радвам да го обсъдим отново. Кога искате да се срещнем?

— Какво ще кажете за днес следобед?

Бърза значи. Мамка им и богаташи, всички си приличат. Все ламтят.

— Чудесно. Къде?

— Защо не дойдете при мен?

— Готово.

Тони остави слушалката доволен.

Във фоайето на хотела ченгето докладваше в управлението.

— Току-що потърсиха Ризоли по телефона. Уговори си среща с някого в кабинета му, но човекът не се представи и не успяхме да проследим откъде звъни.

— Добре. Щом напусне хотела, тръгнете след него. Съобщете ми къде отива.

— Да, господине.

Десет минути по-късно Тони Ризоли изпълзя през един от прозорците на мазето, който го изведе на задната уличка. Два пъти сменя таксито, докато се увери, че не го следят, после се отправи към кантората на Спирос Ламбру.

От деня, в който Спирос Ламбру посети Мелина, той се закле, че ще отмъсти за сестра си. Проблемът бе, че не можеше да измисли достатъчно тежко наказание за Константин Демирис. С посещението на Георгиос Лато и изненадващото разкритие, което Мадам Пирис бе направила, в ръцете му се оказа оръжие, което щеше да съсипе зет му.

— Някой си господин Антони Ризоли иска да го приемете — съобщи секретарката. — Няма уговорена среща, тъй че аз…

— Пуснете го да влезе.

— Да, господине.

Спирос Ламбру с любопитство наблюдаваше Ризоли, който, самоуверено усмихнат, прекрачи прага.

— Благодаря ви, че дойдохте.

— Но моля ви — усмихна се Ризоли. — Значи решихте, че ние двамата можем да се споразумеем.

— Грешите.

— Моля? — учуди се Ризоли и усмивката му угасна.

— Чухте ме добре. Нямам намерение да сключвам сделка с вас.

Ризоли го гледаше с широко отворени очи.

— Защо тогава ме извикахте? Нали имате някакво предложение?

— Да, имам. Какво ще кажете, ако наемете някой от корабите на Константин Демирис?

— Константин Демирис ли? — Тони се отпусна в стола пред бюрото. — Какво говорите? Той никога не би…

— Напротив. Мога да ви обещая, че Демирис с удоволствие ще ви услужи.

— Защо? Какво ще спечели?

— Нищо.

— Не проумявам. Откъде-накъде Демирис ще се съгласи да сключи подобна сделка?

— Радвам се, че ме попитахте. — Ламбру натисна звънеца на секретарската уредба. — Донесете ни по едно кафе, моля. Вие как го предпочитате, господин Ризоли?

— Без мляко и без захар.

— За господин Ризоли без мляко и без захар.

Секретарката донесе кафето и когато затвори вратата, Ламбру се обърна към Тони.

— Искам да ви разкажа една история, господин Ризоли.

— Слушам ви.

— Константин Демирис е женен за сестра ми. Преди няколко години той си намери любовница. Името й беше Ноел Паж.

— Не беше ли актриса?

— Да. След време тя започна да му изневерява с един мъж на име Лари Дъглас. Ноел и Дъглас бяха осъдени по обвинение, че са убили жената на Дъглас, тъй като тя не искала да му даде развод. Константин Демирис нае адвоката Наполеон Котас, за да защитава Ноел.

— Спомням си, че четох нещо за този процес.

— Няколко факта обаче не стигнаха до вестниците. Моят скъп зет нямаше никакво намерение да спаси живота на своята невярна любовница. Той търсеше отмъщение. Нае Наполеон Котас със задачата Ноел да получи смъртна присъда. Към края на делото Котас съобщил на обвиняемите, че е сключил сделка със съдиите да намалят присъдата, ако обвиняемите се признаят за виновни. Всъщност ги излъгал. Ноел и Дъглас признаха, че са извършили убийството, и ги екзекутираха.

— Може би Котас наистина е мислил, че…

— Ако обичате, не ме прекъсвайте. Тялото на Катерин Дъглас не бе открито. А причината за това, господни Ризоли, е, че тя е все още жива. Константин Демирис я бе скрил.

Тони зяпна от изумление.

— Чакайте, чакайте. Значи Демирис е знаел, че тя е жива, и въпреки това е оставил да осъдят на смърт любовницата му и нейния приятел?

— Именно. Не зная точно какво гласи законът в такива случаи, но съм сигурен, че ако фактите се разкрият, моят зет ще прекара голяма част от живота си в затвора. Или най-малкото ще бъде разорен.

Тони трескаво обмисляше току-що чутото. Имаше нещо, което обаче не можеше да разбере.

— Защо ми разказвате всичко това, господин Ламбру?

Устните на Ламбру се разтеглиха в зловеща усмивка.

— Имам дълг към зет си — рече той. — Бих искал да се срещнете с него. Струва ми се, че той ще се зарадва на възможността да ви предостави един от своите кораби.

[1] Моля ви, господин Бруги. ↑

[2] Няма го вкъщи. ↑

[3] Кога ще се прибере? ↑

[4] Не мога да ви кажа. ↑

[5] Моля ви, предайте му, да се обади на господни Ризоли. (ит.) — Б.пр. ↑

14. Глава

В него бушуваха бури, които той не бе в състояние да овладее. Дълбоко в душата си усещаше сковаващ хлад и нямаше топъл спомен, който да го сгрее. Всичко започна преди година, когато реши да отмъсти на Ноел. Надявал се бе с нейната смърт да погребе и миналото. До момента, в който Катерин Алегзандър отново влезе в живота му, не бе подозирал, че миналото живее в него. Това наложи отстраняването на Фредерик Ставрос и Наполеон Котас. Подхванали бяха смъртоносна игра срещу него, която успя да спечели. Онова, което изненада Константин Демирис, бе удоволствието, което изпита от риска, от трепета да се движиш но острието на бръснача. Бизнесът бе нещо вълнуващо, ала бледнееше пред играта на живот и смърт. Аз съм убиец, мислеше Демирис. Убиец не е точната дума. Аз съм екзекутор. И наместо да се отврати, той се опиваше от възбуда.

Всяка седмица Константин Демирис получаваше сведения за Катерин Алегзандър. До този момент всичко вървеше гладко. Общуваше единствено с хората, с които работеше. Според Ивлин Катерин излизаше от време на време с Кърк Ренолдс. Но тъй като той работеше за Демирис, това не беше проблем. Бедната, сигурно е отчаяна, мислеше Демирис, иначе не би излизала с такъв досадник. Не можеше да разговаря за нищо друго, освен за право. Още по-добре. Колкото по-самотна се чувстваше Катерин, толкова по-лесно щеше да бъде за него. Дължа на Ренолдс една благодарност.

Катерин търсеше Кърк Ренолдс редовно и усещаше, че все повече се привързва към него. Не беше красив, но определено можеше да се каже, че е привлекателен. Лари ми даде възможност да разбера що за стока са красавците, мислеше си тя с горчивина. Както гласи старата поговорка: Не гледай лицето, а делата на човека. Кърк Ренолдс бе задълбочен и на него можеше да се разчита. На него наистина мога да се опра, реши Катерин. Не бих казала, че съм лудо влюбена, но вероятно никога повече няма да изпитам подобно нещо. Лари се погрижи за това. Достатъчно съм зряла, за да уредя живота си с човек, когото уважавам, който държи на мен, с когото ще споделя спокоен и разумен живот, без да се боя, че ще ме хвърли от планински връх или ще ме остави да изгния в тъмна пещера.

Една вечер отидоха да гледат пиесата „Жената не е за горене“ от Кристофър Фрай. Друг път я заведе на „Приливът през септември“ с Гъртруд Лорънс. Посещаваха нощни заведения, оркестрите сякаш навсякъде свиреха едно и също: „Третият човек“ и „Живот в розово“.

— Другата седмица заминавам за Сен Мориц — каза Кърк. — Ти взе ли решение?

Катерин дълго бе обмисляла това решение. Сигурна беше, че Кърк е влюбен в нея. Аз също го обичам, мислеше тя. Но да обичаш и да си влюбен са две съвършено различни неща. Дали пък не съм някоя тъпа романтичка? Какво търся всъщност? Може би втори Лари? Някой, който отново ще ми вземе ума, след което ще се влюби в друга и ще се опита да ме убие? Кърк Ренолдс ще бъде чудесен съпруг. Защо се колебая?

Една вечер Катерин и Кърк вечеряха в „Мирабел“. Бяха стигнали до десерта, когато Кърк рече:

— Катерин, може би не си забелязала, но аз съм влюбен в теб. Искам да се оженим.

Неочаквано тя се уплаши.

— Кърк — Не беше сигурна какво ще каже. Думите, които ще произнеса сега, ще променят целия ми живот. Толкова е лесно да кажа „да“. Какво ме възпира? Може би страхът от миналото? А трябва ли да прекарам целия си живот в страх? Не, няма да го позволя.

— Кати…

— Кърк… Защо не отидем заедно в Сен Мориц?

Лицето на мъжа грейна.

— Значи ли това…

— Нека не бързаме. Като ме видиш как карам ски, нищо чудно и да се откажеш от мен.

Той се засмя.

— Нищо на този свят не е в състояние да ме накара да се откажа от теб. Ти ми донесе щастие. Тръгваме на пети ноември, Деня на Гай Фокс.

— А кой е Гай Фокс?

— Историята е много интересна. Навремето крал Джеймс бил голям противник на католиците и всячески се опитвал да им противостои. Ето защо група отявлени римокатолици решили да го свалят от власт. Гай Фокс оглавил заговора. Той наредил да сложат един тон барут в трийсет и шест варела в мазето на Парламента под Камарата на лордовете. Но на сутринта, определена за взривяване на Парламента, един от заговорниците ги издал и всички били заловени. Подложили Гай Фокс на изтезания, но той не проговорил. Всички били екзекутирани. И сега всяка година денят, в който заговорът бил разкрит, се празнува с фойерверки и топовни гърмежи. Малките момчета правят чучела, които наричат на негово име.

Катерин поклати глава.

— Поводът за този празник е доста мрачен.

Той се усмихна и рече тихо:

— Обещавам ти нашият да не бъде мрачен.

Нощта преди отпътуването Катерин си изми косата. Два пъти стегна и пренареди багажа. Стомахът й бе на топка от вълнение. През целия си живот бе спала само с двама мъже: с Уилям Фрейзър и със съпруга си. Господи, надявам се не съм забравила какво се прави. Казват, че е като да караш велосипед. Научиш ли се веднъж, никога не го забравяш. Може би ще го разочаровам в леглото. Може би пък той ще ме разочарова. А може би не е зле да престана да го мисля и да си легна.

— Господни Демирис?

— Да.

— Катерин Алегзандър замина тази сутрин за Сен Мориц.

Отсреща замълчаха.

— Сен Мориц ли?

— Да, господине.

— Сама ли замина?

— Не, с Кърк Ренолдс.

Този път тишината бе значително по-продължителна.

— Благодаря, Ивлин.

Кърк Ренолдс! Това беше невъзможно. Какво бе видяла в него? Чаках прекалено дълго. Трябваше да се намеся по-енергично. Ще се наложи да предприема нещо. Не мога да я оставя да…

Секретарската уредба иззвъня.

— Господин Демирис, някой си господин Ризоли иска да ви види. Няма уговорена среща, но…

— Тогава защо ме безпокоите? — изсъска той и прекъсна линията.

Сигналът отново прозвуча.

— Много се извинявам, но господин Ризоли твърди, че идва със съобщение от господин Ламбру. Било важно.

Съобщение ли? Странно. Защо неговият шурей сам не му се обади?

— Поканете го.

— Добре, господине.

Тони пристъпи в кабинета на Константин Демирис и се огледа. Обстановката му се стори по-луксозна дори от кабинета на Спирос Ламбру.

— Приятно ми е да се запозная с вас, господин Демирис.

— Разполагате с две минути.

— Изпраща ме Спирос. Според него трябва да си поговорим.

— Така ли? И за какво, ако мога да попитам?

— Нали не възразявате да седна?

— Струва ми се няма да се наложи да останете дълго.

Тони Ризоли се настаня в един стол с лице към Демирис.

— Собственик съм на манифактурно предприятие, господин Демирис. Изпращам продукцията си до различни части на света.

— Разбирам. Искате да наемете един от моите кораби.

— Именно.

— Защо Спирос ви изпраща при мен? Защо не наехте някой от неговите кораби? В момента два от тях бездействат.

— Предполагам, не одобрява стоката, която се каня да превозя.

— Не ви разбирам. Какво смятате да превозвате?

— Наркотици — отвърна Тони. — Хероин.

Демирис го гледаше и не вярваше на ушите си.

— И вие очаквате от мен да… Веднага напуснете кабинета ми, преди да съм повикал полиция.

Ризоли кимна към телефона.

— Защо не го направите веднага?

Той изчака Демирис да вдигне слушалката.

— Аз също бих искал да поговоря с тях. Ще им разкажа някои подробности около процеса на Ноел Паж и Лари Дъглас.

— За какво говорите? — попита Демирис изтръпнал от ужас.

— За двама души, екзекутирани по обвинение в убийството на жена, която все още е жива.

Константин Демирис пребледня.

— Как мислите, дали полицията ще се заинтересува от тази история? Или може би вестниците? Виждам дори как биха изглеждали заглавията. Мога ли да ви наричам Коста? Спирос ми каза, че всичките ви приятели ви наричат Коста. А аз мисля, че ние двамата с вас ще станем добри приятели. И знаете ли защо? Защото добрите приятели се държат здраво един за друг. Ние ще пазим нашата малка тайна, нали?

Константин Демирис не смееше да мръдне.

— Какво искате? — раздразнено попита той.

— Вече ви казах. Искам да наема един от корабите ви и тъй като сме добри приятели, предполагам, ще ми позволите да ползвам кораба безплатно, нали? Можем да го наречем услуга за услуга.

— Не мога да позволя такова нещо — обади се Демирис. — Разбере ли се, че някой от моите кораби превозва наркотици, ще загубя цялата си флотилия.

— Но няма да се разбере. В моя занаят рекламирането не се практикува. Всичко ще стане в пълна тайна.

— Много се лъжете, ако си въобразявате, че можете да ме шантажирате — лицето на Демирис бе придобило суров израз. — Давате ли си сметка, кой съм аз?

— Да, разбира се. Моят нов партньор. Ние двамата започваме общ бизнес и дълго ще бъдем заедно, драги, защото откажеш ли, отивам веднага в полицията и в редакциите на вестниците, за да разкажа твоята история. Тогава и авторитетът ти, и проклетата ти империя отиват по дяволите.

Настъпи дълго, мъчително мълчание.

— Как… как е разбрал шуреят ми?

— Има ли значение — ухили се Ризоли. — По-важното е, че те държа за топките и стисна ли ги, ставаш евнух. Ще ми пееш сопрано до края на дните си и то в някоя затворническа килия. — Тони погледна часовника си. — Божичко, двете ми минути изтекоха. — Изправи се и добави: — Давам ти шейсет секунди да решиш дали ще си отида от тук като твой съдружник.

Демирис изведнъж остаря с десетина години. Лицето му стана пепеляво на цвят. Не хранеше никакви илюзии за това какво ще му се случи, ако цялата история с процеса излезе наяве. Ще го изрисуват като чудовище, като убиец. Възможно е да започне разследване и на смъртта на Ставрос и Котас.

— Шейсетте секунди изтекоха.

Константин Демирис кимна бавно.

— Добре — промълви той. — Съгласен съм.

— Радвам се, че си така разумен.

Демирис бавно се изправи.

— Нека този път бъде както искате — рече той. — Не желая да знам кога и как ще го организирате. Един от вашите хора трябва да се качи на кораба. Аз съм дотук.

— Готово, разбрахме се — рече Тони. А може и да не си толкова разумен, помисли си той. С една пратка хероин се закачаш за цял живот, драги. Просто няма начин да се откачиш от мен.

— Разбрахме се — повтори той на глас.

По пътя към хотела Тони бе на върха на щастието. Страхотен удар. На полицаите и през ум не може да им мине да проверят флотата на Константин Демирис. Велики Боже, от тук нататък ще мога да товаря във всеки негов кораб, който отплува от Атина. Наркотици и антиквариати. Прощавай Виктор — изсмя се той на глас… — антични предмети.

Ризоли спря пред телефонната кабина на улицата и завъртя два телефона. Първият бе на Лука в Палермо.

— Можеш да прибереш горилите си от тук. И да ги затвориш в зоологическата градина, където им е мястото. Стоката е готова за път. Ще я превозя с кораб.

— Сигурен ли си, че е в безопасност?

— В по-голяма безопасност не би била и в Банк ъф Ингланд — засмя се Тони. — Ще ти разкажа всичко, като се видим. Имам и друга добра новина. Оттук нататък всяка седмица ще можем да превозваме стока.

— Чудесно, Тони. Винаги съм знаел, че мога да разчитам на теб.

Така си е, по дяволите, копеле.

Вторият разговор бе със Спирос Ламбру.

— Мина чудесно. Станахме съдружници с вашия зет.

— Поздравявам ви. Радвам се да го чуя, господин Ризоли.

Когато остави слушалката, Спирос Ламбру се усмихна. С вас ще са и полицаите от отдела за борба с наркотици.

Константин Демирис остана в кантората до полунощ на същия ден, за да обмисли новия си проблем. Бе отмъстил на Ноел Паж, а сега тя, от онзи свят го преследваше. Издърпа едно от чекмеджетата на бюрото и извади снимка на Ноел. Здравей, кучко. Господи, колко беше хубава! Значи смяташ, че ще можеш да ме съсипеш. Ще видим. Ще видим.

15. Глава

Сен Мориц ги очарова. Накъдето се обърнеш — дълги ски-писти, влекове, улеи за бобслей, пързалки за шейни и какво ли не още. Разположено край искрящото езеро в долината Енгадин, на шест хиляди стъпки височина на южния склон на Алпите между Целерина и Пис Наир, малкото селище предизвика искрения възторг на Катерин.

Отседнаха в прочутия хотел „Палас“. Във фоайето имаше гости от различни страни.

— Имаме резервация на името на господин и госпожа Ренолдс — каза Кърк на рецепцията.

Катерин неловко извърна поглед. Да бях сложила халка. Струваше й се, че всички наоколо са се вторачили в нея.

— Заповядайте, господин Ренолдс. Апартамент двеста и петнайсет. — Пиколото взе ключа и ги поведе към асансьора.

Въведоха ги в изискан, семпло мебелиран апартамент, от чиито прозорци се разкриваше великолепна гледка към планината.

Едва изчакал пиколото да излезе, Кърк прегърна Катерин.

— Скъпа, не мога да ти опиша, колко съм щастлив.

— Надявам се — рече Катерин. — Знаеш ли толкова отдавна не съм била с мъж…

— Не се тревожи, скъпа, няма за какво да бързаме, нали?

Толкова е мил, мислеше Катерин, но дали ще се промени, ако му разкажа миналото си? Не бе споменала нищо за Лари, за процеса или ужасните неща, които бе преживяла. Така й се искаше да му се довери и да го почувства по-близък, но нещо я възпираше.

— Ще отида да разопаковам багажа — рече Катерин.

Тя подреждаше нещата бавно… прекалено бавно, докато в един миг си даде сметка, че се бои от онова, което може би ще последва.

— Катерин… — обади се Кърк от другата стая. О, Господи, сега ще каже, хайде да се съблечем и да си легнем.

— Да… — нерешително се обади тя.

— Искаш ли да излезем на разходка?

Краката й се подкосиха от облекчение.

— Прекрасна идея — възторжено отвърна тя. Какво ми става, за бога? Дошла съм в най-романтичното място на света с един привлекателен мъж, който ме обича, а съм уплашена до смърт.

— Да не ти е зле? — попита Кърк загрижено.

— Не. Нищо ми няма — усмихна се Катерин.

— Изглеждаш притеснена.

— Просто си мислех… за ските… Дали не е опасно?

— Няма нищо страшно — усмихна се Кърк. — Ще започнеш на най-лесните места.

Облякоха пуловери и дебели якета и излязоха навън в кристалночистия, мразовит въздух.

— Прекрасно е, Кърк. — Катерин пое дълбоко дъх. — Много ми харесва тук.

— Още нищо не си видяла — усмихна се той. — През лятото е два пъти по-хубаво.

Дали наистина вярва, че и през лятото ще бъдем заедно, питаше се Катерин. Дали няма да го разочаровам за него. Всъщност, защо не престана да си блъскам главата с глупости?

Селцето Сен Мориц бе истинско бижу, сякаш пренесено от средновековието. Осеяно с малки магазинчета, ресторанти и живописни хижи, заобиколено от величествените Алпи. Разходиха се по улиците, влязоха в някои магазинчета. Катерин купи подаръци за Ивлин и Уим. Седнаха в малко кафене и хапнаха.

Следобед Кърк нае шейна, теглена от червенокафяв дорест кон. Понесоха се по белите пътеки, а снегът хрущеше под металните плазове.

— Хубаво е, нали? — шопита Ренолдс.

— О, да! — възторжено рече Катерин и си каза: Ще те направя щастлив, Кърк. Тази нощ.

Вечеряха в „Стубли“. Ресторантът напомняше някогашните селски кръчми.

— Прави ли ти впечатление обстановката? — попита Кърк. — Кажи-речи от хиляда четиристотин и осемдесета година е.

— Тогава по-добре да не поръчваме хляб.

— Какво?

— Нищо, само се пошегувах.

Лари винаги разбираше кога се шегувам. Но защо мисля за него? Защото се боя да мисля какво ще се случи тази нощ. Чувствам се като Мария Антоанета преди екзекуцията.

Ястията бяха вкусни, но Катерин бе твърде напрегната, за да ги оцени. Към края на вечерта Ренолдс попита:

— Искаш ли да тръгваме? Утре рано имаш урок по ски.

— Да, разбира се.

Тръгнаха нагоре по стълбите и Катерин усети, че сърцето й бие учестено. Сега ще каже: „Хайде да си лягаме.“. Пък и защо да не го каже? Нали затова съм дошла. Не мога да се преструвам, че съм тук само заради ските.

Ренолдс отвори вратата на апартамента и запали лампите. Влязоха в спалнята и Катерин впери поглед в леглото. Стори й се, че изпълва цялата стая. Кърк очевидно я наблюдаваше.

— Какво има?

— Моля? — Тя се засмя нервно. — А, нищо.

— Да?

Тя се усмихна.

— Добре тогава. Да се съблечем и да си легнем. Ето че го каза. И го изрече? Можехме просто да го направим. Изразено с думи, звучи тъй грубо.

— Какво каза?

— Нищо. — Катерин не бе усетила, че говори на глас.

Тя приближи до леглото. Никога не бе виждала толкова голямо легло. Бе поставено тук само за любов. И за нищо друго. Това не бе легло, в което да спиш.

— Няма ли да се съблечеш, мила?

Повече от година не съм лягала с мъж. При това той бе мой съпруг.

— Кати?

— Да.

Ще се съблека, ще се мушна в леглото, но ти ще останеш разочарован. Не те обичам, Кърк. Не мога да се любя с теб.

— Кърк…

— Да, кажи… — Той се обърна към нея.

— Кърк, аз… Моля те да ми простиш. Сигурно ще ме намразиш, но не мога. Страшно съжалявам. Сигурно си мислиш, че аз…

Лицето му помръкна.

— Кати, казах ти, че ще бъда търпелив. Ако все още не си готова, аз разбирам. — Той се усмихна. — Очакват ни още толкова прекрасни дни.

Тя го целуна с благодарност.

— О, Кърк, чувствам се толкова глупаво. Не знам какво става с мен.

— Няма нищо. Разбирам те.

Катерин го прегърна.

— Благодаря ти. Ти си истински ангел.

— А дотогава — въздъхна той, — ще спя на канапето.

— Не, само това не! — категорично заяви Катерин. — Аз съм причина за този глупав проблем и за нищо на света не мога да приема ти да се чувстваш неудобно. Аз ще спя на канапето. Ти оставаш тук.

— Дума да не става!

Катерин си легна, но не можа да заспи. Мислеше за Кърк Ренолдс. Дали ще мога някога да се любя с друг? Може би Лари уби завинаги желанието в мен. Нищо чудно наистина да е успял в известен смисъл да ме унищожи. Най-сетне тя заспа.

Кърк Ренолдс се събуди посред нощ от пронизителни викове. Седна и се ослуша, но виковете не спираха и той бързо отиде в спалнята.

Катерин се мяташе в леглото, със затворени очи.

— Не! — молеше тя. — Недей! Недей! Остави ме!

Ренолдс коленичи до леглото, обгърна раменете й и я притисна до себе си.

— Шшт — опитваше се да я успокои той. — Няма нищо.

Силни ридания разтърсиха тялото на Катерин и той още по-силно я притисна, докато тя утихна.

— Те искаха да ме удавят.

— Това беше сън — тихо рече той. — Сънувала си кошмар.

Катерин отвори очи и седна в леглото. Цялата трепереше.

— Не, не беше сън. Те се опитаха да ме убият.

— Кой? — недоумяваше Кърк.

— Съпругът ми и неговата любовница.

— Катерин, ти имаше кошмар и…

— Говоря истината. Те направиха опит да ме убият, заради което ги осъдиха на смърт.

Кърк не вярваше на ушите си.

— Катерин…

— Не ти казах досега, защото… защото за мен е много мъчително.

Той изведнъж осъзна, че тя говори сериозно.

— Разкажи ми.

— Не исках да дам развод на Лари и той… Той беше влюбен в друга жена и бяха решили да ме убият.

— Кога се случи това?

— Преди година.

— И после?

— Осъдиха ги на смърт и ги екзекутираха.

— Екзекутираха ги само заради опита за убийство, така ли?

— Да.

— Виж какво, не съм запознат добре с гръцкото законодателство, но мога да се обзаложа, че смъртна присъда за опит за убийство не се дава. Вероятно има някаква грешка. Познавам един юрист в Атина. Казва се Петрос Демонидис. Всъщност той работи в прокуратурата. Утре сутрин ще му се обадя и ще разбера.

Катерин все още спеше, когато Кърк Ренолдс се събуди. Облече се тихо и отвори вратата на спалнята. Постоя за момент, загледан в спящата жена. Толкова много я обичам. На всяка цена трябва да разбера какво се е случило. Така ще пропъдя мрачните сенки.

Той слезе във фоайето на хотела и поръча телефонен разговор с Атина. Свърза се с централата.

— Моля ви, искам да говоря с Петрос Демонидис — каза той.

След половин час го извикаха.

— Господин Демонидис? Тук е Кърк Ренолдс. Не знам дали си спомняте за мен.

— Разбира се, че си спомням. Работите за Константин Демирис.

— Точно така.

— С какво мога да ви услужа, господин Ренолдс?

— Моля да ме извините, но бих искал да изясня един проблем, който току-що възникна. Става дума за член от наказателния кодекс на Гърция.

— Имам известни познания в тази област — шеговито подхвърли Демонидис. — Ще се радвам, ако мога да ви услужа.

— Възможно ли е според вашия закон опитът за убийство да се наказва със смърт?

Настъпи продължително мълчание.

— Удобно ли е да попитам защо се интересувате?

— Близък съм с една жена на име Катерин Алегзандър. Тя е убедена, че съпругът й и неговата любовница са осъдени на смърт заради опит да я убият. Звучи ми доста нелогично, разбирате ли?

— Да, естествено — промълви Демонидис. — Много добре ви разбирам. Къде сте всъщност, господин Ренолдс?

— Отседнал съм в хотел „Палас“ в Сен Мориц.

— Нека да проверя и ще ви потърся.

— Много съм ви благодарен. Струва ми се, че Катерин Алегзандър просто се заблуждава. Бих искал да изясня нещата, за да я успокоя.

— Ще ви се обадя при първа възможност.

Свежият въздух на утрото и прекрасната гледка накараха Катерин да забрави кошмарния среднощен спомен.

Двамата с Ренолдс закусиха в селото. Кърк предложи:

— Да вървим на пързалката.

Отидоха на пистата за начинаещи и наеха учител. Катерин сложи ските и се изправи.

— Та това е нелепо — рече тя. — Ако Бог наистина бе пожелал да изглеждаме по този начин, бащите ни щяха да са дървета.

— Моля?

— Нищо, Кърк.

Инструкторът се усмихна.

— Не се тревожете, госпожице Алегзандър. За нула време ще заприличате на професионалист. Започваме от „Корвиля Сас Ронсол“. Писта за начинаещи.

— Сама ще се изненадаш, като видиш колко бързо свиква човек — увери я Ренолдс и се обърна към инструктора. — Мисля днес да се спусна по „Гриша“.

— Пистата е доста стръмна, господине. По-добре идете да загреете на „Корвиля Стандард Маргунс“

— Добра идея. Така ще направя, Катерин. Ще се видим на обяд в хотела.

— Чудесно.

Ренолдс махна с ръка и се отдалечи.

— Приятно прекарване извика Катерин след него. — Не забравяй да пишеш.

— Е — обади се инструкторът, — на работа.

За огромна изненада на Катерин уроците по ски й доставиха огромно удоволствие. В началото бе много неуверена. Чувстваше се неловко и правеше малки несръчни стъпки по полегатия наклон.

— Наведете се малко. Върховете на ските трябва да сочат напред.

— На тях им кажете. Не виждате ли, че не ме слушат — рече Катерин.

— Справяте се чудесно. А сега нека да се спуснем. Свийте коленете и пазете равновесие. Хайде.

Тя падна.

— Да опитаме пак.

Миг по-късно отново се озова на земята. После пак. След време неочаквано за самата нея налучка стойката, при която започваше да пази равновесие. Сякаш й пораснаха криле. Понесе се по склона, опиянена от непознатото усещане. Снегът приятно хрущеше под ските. Вятърът галеше лицето й.

— Страхотно! — възкликна тя. — Сега разбирам защо хората така се пристрастяват. Кога отиваме на голямата писта?

— За днес ще останем тук — засмя се инструкторът. — Олимпийските състезания започват утре.

Катерин прекара великолепна сутрин.

Кърк Ренолдс я намери в ресторанта. Със зачервено от слънцето лице, той седна на масата до нея и я попита:

— Е, как мина?

— Страхотно. Не си счупих нищо. Паднах само шест пъти. Към края вече се справях добре. Утре сигурно ще ме включат в олимпийския отбор.

— Чудесно — усмихна се Ренолдс и понечи да й предаде разговора си с Петрос Демонидис, но се отказа. Не искаше да я връща отново към мъчителните спомени.

Следобед направиха дълга разходка и обиколиха магазинчетата, докато Катерин се почувства изморена.

— Аз по-добре да се връщам, Кърк. Ще ми се да подремна.

— Чудесна идея. На тази височина въздухът е разреден и ако не е свикнал, човек бързо се изморява.

— А ти какво ще правиш?

Той обърна очи към склона в далечината.

— Все пак ще се пусна по „Гриша“. Отдавна ми се иска да опитам.

Изведнъж тя го хвана за ръката.

— Кърк, за снощи… много съжалявам. Ще се опитам да…

— Не искам да се тревожиш. Върви да поспиш.

Той тръгна пръв и Катерин го проследи с поглед. Колко е мил. Питам се, какво намира в идиот като мен.

Катерин спа целия следобед, без да сънува. Когато отвори очи, часовникът показваше шест. Кърк скоро щеше да се върне.

Тя се окъпа, облече се и се замисли за предстоящата вечер. Не, не мисля за вечерта, а за нощта. Ще го направя заради него.

Приближи се до прозореца и погледна навън. Стъмваше се. Кърк явно не може да се откъсне от пистата. Погледът й се спря на стръмния склон в далечината. Ако това наистина е „Гриша“ питам се дали някога ще мога да се спусна оттам.

В седем часа Кърк Ренолдс все още го нямаше. Здрачът бе преминал в непрогледна нощ. Не може да кара в тъмното, мислеше Катерин. Обзалагам се, че е долу в бара. Вече отваряше външната врата, когато телефонът иззвъня.

Права бях, усмихна се тя. Обажда се да ме повика.

Вдигна слушалката и каза:

— Е, какво, срещна ли някой шерп?

— Госпожа Ренолдс? — обади се непознат глас. Тъкмо щеше да каже „грешка“ и си спомни, че Кърк я бе регистрирал с това име.

— Да, на телефона.

— Налага се, да ви съобщя нещо неприятно. Съпругът ви е претърпял злополука.

— О, не! Сериозно ли е?

— Мисля, че да.

— Идвам веднага. Къде?…

— Не знам как да ви кажа… Той е мъртъв. Счупил си е врата на пистата.

16. Глава

Тони Ризоли я наблюдаваше как излиза гола от банята и си мислеше: Защо всички гъркини имат такива големи задници?

Тя се мушна в леглото до него, обви врата му с ръце и прошепна:

— Много се радвам, че избра мене, poalaki. Харесах те още в първия миг.

Тони едва се сдържа да не се изсмее с глас. Тази кучка беше гледала доста порнографски филми.

— И аз теб, котенце — рече той.

„Избрал“ я бе от „Ню Йоркър“, третокласния нощен клуб на улица „Калари“, в който работеше като певица. Момичета като нея гърците презрително наричат gauyeezee skilo, мяукаща лигла. Никое от момичетата, които работеха в заведението, нямаше артистична дарба, но срещу заплащане всяко от тях бе готово да тръгне с първия срещнат. Елена беше хубавичка, с тъмни очи, чувствено лице и закръглено тяло. Беше на двайсет и четири години, а Тони ги предпочиташе малко по-млади. Но тъй като не познаваше никакви жени в този град, бе принуден да се примири.

— Наистина, харесваш ли ме? — попита закачливо Елена.

— Да. Много си падам по теб.

Той погали гърдите й, усети твърдите й зърна и ги стисна.

— Ох!

— Хайде, мръдни надолу, малката.

— Не правя такова нещо — поклати глава тя.

— Хайде бе! — изненада се Ризоли.

В следващия миг той я сграбчи за косата.

— Parakalo! — изпищя Елена.

Ризоли я зашлеви.

— Ако гъкнеш още веднъж, ще ти счупя врата.

После притисна главата й между краката си.

— Хайде, котенце, зарадвай го.

— Пусни ме — изхленчи тя. — Боли.

Ризоли я стисна още по-силно.

— Нали ме харесваш, хайде!

Той разхлаби пръсти. Елена вдигна насълзените си очи.

— Няма да стане.

Изражението му я накара да млъкне. Имаше нещо идиотско в този човек. Как не го бе забелязала по-рано?

— Няма смисъл да се караме. Ние двамата… — започна тя.

Пръстите му се впиха във врата й.

— Не ти плащам да дърдориш. — Той стовари юмрук в лицето й. — Млъквай и се залавяй за работа.

— Разбира се, котенце — изхленчи Елена. — Разбира се.

Ризоли беше ненаситен и тя капна от умора. Полежа, докато се увери, че е заспал дълбоко, след това тихичко се измъкна от леглото и се облече. Всичко я болеше. Ризоли не й беше платил. Тя обикновено взимаше парите от портфейла на мъжа, добавяше и нещо отгоре. Този път инстинктът й подсказа да изчезва час по-скоро, без да взема каквото и да е.

Час по-късно силни удари по вратата събудиха Тони Ризоли. Той седна в леглото и погледна часовника. Беше четири сутринта. Огледа се. Момичето си беше отишло.

— Кой е? — извика той.

— Съседът — чу се раздразнен глас. — Търсят ви по телефона.

Ризоли потърка чело.

— Идвам.

Наметна халата и пътем грабна панталоните си от стола. После отвори портфейла си. Парите бяха на място. Онази кучка май не е толкова тъпа. Измъкна стодоларова банкнота и отвори вратата.

Съседът му стоеше в коридора по халат и пантофи.

— Знаете ли колко е часът? — попита той възмутено. — Бяхте ми казали…

Ризоли му подаде банкнотата.

— Страшно съжалявам — извини се той. — Няма да говоря дълго.

Гневът на стареца се бе изпарил.

— Добре, добре. Трябва да е важно, щом будят хората в четири сутринта.

Ризоли прекоси коридора и отиде до телефона.

— Имате проблем, господин Ризоли — каза някой отсреща.

Кой се обажда?

— Спирос Ламбру ме помоли да ви звънна.

— За какво става дума? — Той предусети опасността.

— Става дума за Константин Демирис.

— Е, и какво?

— Един от неговите танкери, „Теле“, е в Марсилия. На Гранд Жолиет.

— И?

— Разбрахме, че господин Демирис е наредил корабът да се върне в Атина. Ще бъде тук в неделя сутринта и същата вечер ще отплава. Константин Демирис възнамерява да замине с него.

— Какво?!

— Бяга.

— Но ние с него…

— Господин Ламбру поръча да ви предам, че Демирис възнамерява да се скрие в Съединените щати, докато намери начин да се отърве от вас.

Ах, копеле такова!

— Благодарете от мое име на господин Ламбру. Много съм му задължен.

— Няма защо.

Ризоли остави слушалката.

— Случило ли се е нещо, господин Ризоли?

— Моля? А, не, всичко е наред. — Така и беше.

Колкото повече мислеше за току-що проведения разговор, толкова по-доволен се чувстваше. Беше изплашил Константин Демирис. Това означаваше, че много по-лесно ще го използва. Беше неделя. Разполагаше с два дни, за да подготви плана си.

Ризоли знаеше, че трябва да е изключително внимателен. Навсякъде го дебнеха. Също като ченгетата от Кийстоун! Когато му дойде времето, ще ги пратя за зелен хайвер.

Рано на следващата сутрин Ризоли спря пред телефонна кабина на улица „Кифися“ и набра номера на Атинския държавен музей.

В стъклото видя силуета на човек, който се преструваше, че разглежда витрината на близкия магазин, а отсреща друг — разговаряше с продавачка на цветя. И двамата го следяха. Дано ви провърви, подсмихна се Ризоли.

— Кабинетът на уредника. Кажете, моля.

— Виктор? Тони се обажда.

— Случило ли се е нещо? — В гласа на Коронцис се долавяше уплаха.

— Не — успокои го Ризоли. — Всичко е наред. Нали си спомняш онази хубава ваза с червените фигури?

— Амфората на Ка.

— Да. Довечера ще мина да я взема.

Настъпи дълга пауза.

— Тази вечер ли? Ами аз… Не знам, Тони. — Гласът на Коронцис трепереше. — Нещо да не се обърка…

— Добре, момче, тогава забрави. Опитвах се да ти направя услуга. А когато Сал Призи ти се обади, ще му обясниш, че нямаш пари. Той си знае работата.

— Тони, почакай! Аз… аз — Настъпи мълчание. — Е, добре — въздъхна Коронцис.

— Сигурен ли си, Виктор? Ако не искаш, просто ми кажи. И аз ще се прибера в Щатите, където ще забравя за твоите проблеми. Всичките тези усложнения взеха да ми дотягат.

— Не, не. Много съм ти благодарен за всичко, което правиш за мен. Наистина. Ще бъда готов довечера.

— Добре тогава. Когато затворят музея, само трябва да подмениш оригинала.

— Пазачите проверяват всички на излизане.

— И какво от това? Те да не би да са чак такива познавачи?

— Не. Естествено, че не са, но…

— Добре, Виктор, чуй ме сега. Взимаш бележка за продажба на едно от копията, пъхаш вазата в една торба и прилагаш бележката към нея. Разбра ли ме?

— Да… Разбрах. Къде ще се срещнем?

— Няма да се срещаме. Напускаш музея в шест часа. Ще те чака такси. Пакетът да бъде с теб. Казваш на шофьора да те заведе в хотел „Великобритания“ и да те чака. Оставяш пакета в таксито. После влизаш в бара на хотела и изпиваш едно питие. Сетне си отиваш вкъщи.

— А пакетът?

— Не се тревожи. Има кой да се погрижи за това.

— Никога не съм правил такова нещо, Тони. — Коронцис беше плувнал в пот. — През целия си живот не съм откраднал нищо. Никога.

— Зная — успокои го Ризоли. — И аз също. Все пак не забравяй, че аз поемам целия риск, и то за нищо.

— Какъв добър приятел си, Тони — Той вече — кършеше ръце. — Имаш ли представа кога ще получа парите?

— Много скоро — увери го Ризоли. — Веднъж да приключим с тая работа и край на тревогите ти. — И на моите, самодоволно си каза той.

Същия следобед пристанището на Пирея се изпълни с туристически кораби. Пътниците се втурнаха в музея. Обикновено Виктор Коронцис ги разглеждаше с любопитство. Опитваше се да познае кой какъв е и с какво се занимава. Сред тълпата имаше американци, англичани и какви ли не още. Но днес Коронцис имаше други грижи.

Погледна към двете витрини, където се продаваха копия на античните предмети. Заобиколени бяха от плътна тълпа и двете продавачки бързаха да удовлетворят всички желания.

Може би ще продадат всичко, мислеше си Коронцис.

И тогава няма да успея да изпълня плана на Ризоли. Даваше си сметка, че напразно се надява. В мазето имаше стотици копия на експонати.

Вазата, която Тони бе поискал, бе сред най-ценните предмети. Датираше от петнайсети век преди Христа и представляваше амфора с изрисувани митически сюжети в червено на черен фон. Последният път, когато Виктор я бе държал в ръцете си, бе преди петнайсет години. Тогава, изпълнен със страхопочитание, я бе поставил във витрината. А сега трябва да я открадна, помисли си той със свито сърце. Бог да ми е на помощ!

Цял следобед Коронцис вървя като замаян, обзет от страшната мисъл, че ще стане крадец. Най-сетне се прибра в кабинета, затвори вратата и изпълнен с отчаяние, седна зад бюрото. Не мога да го направя. Сигурно има някакъв друг изход. Само че какъв? Не можеше да измисли никакъв друг начин да се сдобие с тези пари. Думите на Призи още кънтяха в ушите му. Ще ми дадеш тези пари или още тази вечер ще нахраниш рибите. Разбра ли ме? Този човек беше убиец. Не, нямаше избор.

Няколко минути преди шест Коронцис излезе от кабинета. Продавачките вече затваряха.

— Signomi — провикна се Коронцис, — но един приятел има рожден ден. Реших да му занеса нещо от музея. — Той доближи витрината и се престори, че разглежда изложените предмети. Под стъклото имаше вази, торсове, бокали, книги и карти. Бавеше се, сякаш не можеше да реши какво да избере. Накрая посочи копчето на червената амфора. — Мисля, че това най-много ще му хареса.

— О, да — кимна жената. Тя извади вазата и я подаде на Коронцис.

— Може ли да ми подадете бележка?

— Разбира се, господин Коронцис. Желаете ли луксозна опаковка?

— О, не. Сложете я в торбичка заедно с бележката. Благодаря.

— Дано приятелят ви я хареса.

— Сигурен съм.

Той взе торбата и се върна в кабинета. Заключи вратата, извади вазата и я постави върху бюрото. Все още не е твърде късно. Все още не съм извършил престъпление. Гнетеше го необходимостта да се реши. Всякакви ужасяващи мисли измъчваха съзнанието му. Бих могъл да избягам в друга страна и да изоставя жена ми и децата. Може и да се самоубия. А ако отида в полицията и разкажа как са ме заплашвали… Излезе ли истината наяве, с мен е свършено. Не, няма изход. Ако не платя, Призи ще ме пречука. Слава Богу, поне един приятел имам, Тони. Без него досега да съм труп.

Погледна часовника си. Време беше. Изправи се, но краката не го слушаха. Въздъхна дълбоко, но тревогата не изчезна. Ръцете му бяха влажни. Обърса ги в ризата си. Сложи вазата в торбичката и излезе. Пазачът на портала обикновено си тръгваше в шест след затварянето на музея. Друг обикаляше залите и в момента сигурно беше някъде в музея.

Коронцис прекрачи прага на кабинета и налетя право на пазача. Човекът се сепна.

— Извинете, господин Коронцис, не знаех, че сте още тук.

Тъкмо се канех да тръгвам.

— Да ви призная, искрено ви завиждам. Да знаеше само…

— Наистина ли? И защо?

— Знаете толкова много за тези красиви предмети. Обикалям тук, разглеждам ги. Всеки от тях си има своята история, нали? А аз не зная почти нищо. Може би някой ден ще ми разкажете туй-онуй? Защото аз наистина…

Тоя глупак нямаше намерение да млъкне.

— Разбира се, някой ден с удоволствие ще ви разкажа.

В другия край на залата беше витрината със скъпоценната ваза. На всяка цена трябваше да се освободи от пазача.

— Изглежда алармената инсталация в приземния етаж нещо не е наред. Бихте ли я проверили?

— Разбира се. Давам си сметка, че някои от нещата тук са отпреди…

— Защо не отидете да проверите? Не искам да си тръгвам, преди да съм сигурен, че всичко е наред.

— Разбира се, господин Коронцис. Веднага се връщам.

Пазачът тръгна към вратата. Щом го изгуби от поглед, Коронцис бързо приближи витрината с червената амфора. Извади ключа. Наистина ще го направя. Ще я открадна. Изпусна ключа и той издрънча. Дали това не е знак? Дали Бог не иска да ме спре. Пот се стичаше от всяка пора на тялото му. Той се наведе и вдигна ключа, впил поглед във вазата. Толкова беше изящна. Преди хиляди години прадедите им я бяха изработили с толкова много фантазия и любов. Пазачът беше прав, това бе част от историята, нещо, което никой не може да замени.

Коронцис затвори за миг очи. Потрепери. Огледа се, за да види дали някой не го следи, отключи витрината, внимателно взе вазата и остави копието на негово място.

Постоя така, загледан във вазата. Копието беше изработено от истински специалист и все пак той не би се подвоумил, че е фалшификат! Не само аз. И още неколцина експерти. Никой друг не би могъл да направи разлика. А и защо ли е нужно? Затвори витрината, заключи я и пъхна оригиналната ваза в хартиената торба с бележката.

Извади носна кърпа, обърса лицето и ръцете си. Свърши се. Погледна часовника си — шест и десет. Трябваше да побърза. Тръгна към вратата и едва не се сблъска с пазача.

— Не можах да открия никаква повреда в алармената инсталация, господин Коронцис.

— Добре — рече Виктор. — Важното е да сме спокойни.

— Прав сте — кимна пазачът. — Тръгвате ли вече?

— Да. Лека нощ.

— Лека нощ.

Другият пазач беше пред вратата и се готвеше да си тръгва. Забеляза хартиената торба.

— Трябва да проверя — засмя се той. — Заповедта е ваша.

— Разбира се — рече Коронцис и подаде торбата. Пазачът извади амфората и бележката.

— Подарък за един приятел — обясни Виктор. — Работи като инженер. — Защо го казах? Какво го интересува него? Трябва да се държа естествено.

— Хубава е.

Пазачът небрежно пусна вазата в торбата. В един миг Коронцис с ужас си помисли, че ще я счупи.

— Kalispehra! — Коронцис притисна пакета до гърдите си.

— Kalispehra! — рече пазачът и отвори вратата.

Коронцис излезе навън в прохладната вечер. Дишаше дълбоко от страх да не му прилошее. Носеше предмет със стойност за милиони долари. Но Виктор не мислеше за него като за скъпа вещ. Той страдаше най-вече заради измяната, която вършеше към своята любима Гърция, отнемайки й част от историята, за да я продаде на някакви безлични чужденци.

Тръгна по стъпалата. Точно както Ризоли му беше обещал, пред музея чакаше такси.

— Хотел „Великобритания“ — каза Коронцис и се отпусна на задната седалка, изтощен и смазан като след тежка битка. Само дето не беше ясно спечелил ли я е, или я е загубил.

Колата спря пред хотел „Великобритания“ и Коронцис поръча на шофьора:

— Моля почакайте.

Хвърли прощален поглед на скъпоценния пакет, бързо излезе и хлътна във фоайето на хотела. За последен път се обърна и погледна колата. В нея влезе някакъв мъж. След миг таксито се носеше по улицата.

Край. Свърши се. Никога вече няма да направя такова нещо. Поне докато съм жив. Край на този кошмар.

В неделя, в три часа следобед, Тони Ризоли напусна хотела и пое към площад „Омония“. Беше облечен с яркочервено сако на карета и зелени панталони, а на главата му се мъдреше червено таке. Двамата детективи се понесоха след него.

— Трябва да си е купил дрехите от някой цирк — обади се единият.

На улица „Метакса“ Тони спря такси.

— Обектът се качи в такси и се отправи с него в западна посока — бързо съобщиха по радиотелефона детективите.

— Виждаме го. След него сме. Върнете се в хотела.

— Разбрано.

Голяма сива кола без отличителни знаци се движеше на дискретно разстояние след таксито. Отправиха се на юг покрай Монастираки. Седнал в сивата кола, детективът взе отново телефона.

— Централа. Тук е пост номер четири. Обектът се движи с такси по улица „Филелинон“. Не, чакайте. В момента завиха по „Пета“. Изглежда посоката им е Плака. Може и да ги загубим. Нека някой да тръгне пеша.

— Един момент, номер четири. — След няколко секунди радиото запука и отново оживя. — Номер четири, чувате ли ме? Има кой да го следи, ако влезе и Плака.

— Kala. Обектът е с червено сако, зелени панталони и червено таке. Не може да не го забележите. Чакайте. Таксито спря. Отправя се към Плака.

— Добре, ще предадем информацията. Вече го следят. Край.

Двамата детективи проследиха излезлия от таксито мъж.

— Къде, по дяволите, е намерил тия дрехи? — зачудиха се те.

Залепиха се за обекта из лабиринта от улички на стария квартал. Близо час той се шля безцелно покрай таверни, барове, магазинчета за сувенири и малки галерии. Спусна се по „Анафиотика“, спря на битпазара край старите саби, ками, мускети, съдове, свещници, газови лампи и бинокли.

— Какво, по дяволите, прави този?

— По всичко личи, че се разхожда. Ето го. Тръгва.

Проследиха го по „Айо Геронда“ а после до ресторант „Ксинос“ Двамата детективи останаха отвън.

По едно време страшно се отегчиха.

— Дано се размърда най-накрая. Иска ми се вече да се прибирам у дома. Как бих си дремнал.

— Дръж очите си отворени. Ако го изпуснем, Николино ще ни счупи главите.

— Как ще го изпуснем! Не виждаш ли, че се е побил като фенер.

— Какво каза?

— Казах, че…

— Все едно. Ти погледна ли го в лицето? — неочаквана тревога изпълни гласа му.

— Не.

— И аз. Tillo. Бързо!

Двамата се втурнаха в ресторанта и спряха до масата.

Пред тях седеше съвършено непознат човек.

Инспектор Николино беше бесен.

— Три групи го следяха! Как може да го изпуснете?

— Изигра ни страхотен номер, инспекторе. Първата двойка го видя да се качва в такси…

— … и какво, изгубиха таксито…

— Не, господине. Видяхме го да излиза от него. Поне мислехме, че е той. С това ярко облекло. Но в таксито е имало друг човек и са сменили дрехите си. Следили сме другия.

— Значи Ризоли е продължил с таксито.

— Да.

— Записахте ли номера?

— Ами… не. Никой не предполагаше, че ще е нужно.

— А този, когото хванахте?

— Оказа се пиколото в хотела на Ризоли. Казал му, че иска да направи номер на някого. Дал му сто долара. Това е всичко, което момчето знае.

Инспектор Николино си пое дълбоко въздух.

— Предполагам, никой няма представа къде може да е Ризоли в момента.

— Ами да.

В Гърция има седем големи пристанища — Солун, Патрас, Волос, Игуменица, Кавала, Ираклион и Пирея.

Пирея бе на седем мили южно от центъра на Атина и служеше не само за главно пристанище на Гърция, но бе и едно от основните пристанища на Европа. То бе цял комплекс с четири кея за акостиране, в три от които спираха пътнически кораби и яхти. Четвъртото, „Херакъл“, бе за товарни кораби със специални съоръжения за разтоварване.

„Теле“ бе на котва в „Херакъл“. Сякаш гигантско чудовище, готово за скок, огромният танкер стоеше невъзмутимо в тъмното пристанище. Придружен от четирима души, Тони Ризоли слезе от една кола на кея. Ето го значи. А сега да видим дали нашият приятел Константин Демирис е на борда.

— Вие двамата чакайте тук — разпореди се той. — Другите да дойдат с мен. Внимавайте никой да не слиза от кораба.

— Разбрано.

Ризоли стъпи на мостика. Когато стигнаха палубата, вахтеният приближи до тях.

— Какво обичате?

— Искаме да говорим с господин Демирис.

— Той е в каютата си. Имате ли уговорена среща?

Информаторът ми е бил прав, усмихна се Тони.

— Да. Очаква ни. В колко часа отплувате?

— В полунощ. Последвайте ме.

— Благодаря.

Спуснаха се по стълбата и тръгнаха по тесен коридор покрай множество врати. В дъното на коридора спряха. Морякът почука на последната врата. Ризоли го избута встрани и нахълта в каютата.

Вътре бе много по-просторно, отколкото очакваше. Видя легло, канапе, бюро и два стола. Зад бюрото седеше Константин Демирис.

Щом зърна Тони Ризоли, той бързо се изправи. Лицето му пребледня.

— Вие… какво правите тук? — едва промълви той.

— Решихме с моите приятели да ти пожелаем приятно пътуване, Коста.

— А откъде… откъде знаете, че съм тук? Не ви очаквах.

— В това съм сигурен. Благодаря ти, приятелю — обърна се Ризоли към моряка.

Той отстъпи назад и затвори вратата.

— Значи така, тръгваш на път, без да се сбогуваш със своя съдружник.

— Не. Няма такова нещо — побърза да го увери Демирис. — Дойдох, за да проверя това-онова на кораба. Той ще отпътува утре сутринта.

Ръцете му потрепваха.

Ризоли пристъпи напред.

— Драги ми, Коста — започна той, — ти направи голяма грешка. Няма никакъв смисъл да се опитваш да бягаш, защото никъде не можеш да се скриеш от мен. Ние с теб сключихме сделка, нали си спомняш? А знаеш ли какво се случва с хора, които се опитват да се изхлузят от сделките? Умират мъчително… много мъчително.

— Аз… — преглътна Демирис — бих искал да поговорим насаме.

— Чакайте ме навън — рече през рамо Тони. Двамата придружители затвориха вратата и Ризоли се отпусна на един от столовете.

Много съм разочарован от теб, Коста.

— Не мога да направя онова, което искате от мен — рече Демирис. — Ще ви дам пари. Не сте и сънували толкова много пари.

— В замяна на какво?

— За да напуснете кораба и да ме оставите на мира. — В гласа на Демирис се долавяха нотки на отчаяние. — Правителството ще конфискува корабите ми. Ще бъда съсипан. Моля ви. Ще ви дам всичко, което поискате.

— Аз си имам всичко — усмихна се Ризоли. — Колко танкера имате? Двайсет? Трийсет? Ще ангажираме всички. Единственото, което трябва да направиш, е да определиш пристанищата, в които ще спират.

— Вие… вие изобщо нямате представа какво можете да ми причините.

— Мисля, че за това трябваше да помислиш по-рано. — Тони се изправи. — Трябва да поговориш с капитана за пристанище край бреговете на Флорида.

— Добре — след кратко колебание се съгласи Демирис. — Кога ще дойдете утре сутринта?

— Но аз няма да ходя никъде — изсмя се Ризоли. — Край на криеницата. Искаш да се измъкнеш тайно в полунощ, а? Носим хероин на борда, Коста, а за да бъде сделката по-изискана — и едно от съкровищата на Държавния музей; Ти ще я отнесеш в Съединените щати вместо мен. Като наказание, задето се опита да ме преметнеш.

— Но дали не може — замоли се Демирис — дали не може.

— Горе главата — потупа го по рамото Ризоли. — Ще видиш, че никак не е зле да си мой съдружник.

Ризоли отиде до вратата и я отвори.

— Хайде, носете стоката!

— Къде да я оставим?

Във всеки кораб има поне стотина тайни места, но Ризоли смяташе, че ще бъде излишно да си прави труда да ги търси. Корабите на Константин Демирис бяха извън всяко подозрение.

— Приберете я в чувал от картофи и му поставете знак. Донесете вазата тук, при Демирис. Той ще се погрижи лично за нея. — И като извърна към него пълния си с презрение поглед попита: — Това няма да те затрудни, нали?

Демирис се опита да каже нещо, но гласът му изневери.

— Е, момчета — рече Ризоли на своите хора, — на работа.

Ризоли отново седна.

— Хубава кабина. Оставям ти я да я ползваш. Ние с момчетата ще намерим къде да се настаним.

— Благодаря — едва пророни Демирис. — Много благодаря.

Воден от две лоцмански лодки, гигантският танкер потегли в полунощ. Хероинът бе скрит, а вазата предадоха в кабината на Константин Демирис.

Тони нареди на един от своите хора:

— Прекъсни всички радиовръзки. Не искам Демирис да предава каквито и да е съобщения.

— Ясно, Тони.

С Константин Демирис бе свършено, но Тони не искаше да рискува.

Развитието на събитията надхвърляше и най-смелите му мечти и Тони много се боеше, че нещо може да се случи до момента на отпътуването. Константин Демирис, един от най-богатите и най-могъщите мъже в света, бе негов съдружник. Какъв съдружник, по дяволите, изруга той на ум. Та аз го държа толкова здраво. Цялата му флотилия е моя. Мога да пренеса толкова наркотик, колкото ми доставят. Нека другите си мъчат мозъците да измислят, как да пренасят стоката до Съединените щати. Аз проблеми нямам. Да не говорим за ония съкровища от музея, които ме очакват. Това е другата ми златна мина. Тя вече си е лично моя. Като не знаят за нея, няма да се чувстват ощетени.

Тони заспа и сънува флотилия от златни кораби и дворци, в които прислужваха изкусителни момичета.

Когато Ризоли и неговите момчета се събудиха на другата сутрин, те слязоха в салона, за да закусят. Няколко души от екипажа вече бяха там. Посрещна ги един от стюардите.

— Добро утро.

— Къде е господин Демирис? — попита Ризоли. — Няма ли да закусва?

— Остана в кабината си, господин Ризоли. Нареди да бъдем на ваше разположение.

— Много мило — усмихна се Тони. — За мен портокалов сок и бекон с яйца. А за вас, момчета?

— За нас също.

Щом останаха сами, Ризоли нареди:

— Искам да се държите спокойно. Не се шляйте много из кораба и бъдете любезни с всички. Не забравяйте, че сме гости на господин Демирис.

Демирис не се появи нито на обяд, нито на вечеря.

Ризоли го завари с поглед зареян над морската шир. Беше блед и измъчен.

— Трябва да се храниш, съдружнико. Не бих искал да се разболееш точно сега. Още много работа ни чака. Казах на стюарда да ти донесе нещо за ядене.

Демирис въздъхна тежко.

— Не мога нищо да… Оставете ме, моля.

— Готово — ухили се Ризоли. — А след като хапнеш, легни. Имаш ужасен вид.

На другата сутрин Тони Ризоли отиде да се срещне с капитана.

— Казвам се Тони Ризоли. Гост съм на господин Демирис.

— Да, той ми спомена, че искате да говорите с мен. Разбрах, че ще трябва да направим някакви промени в маршрута.

— Точно така. Аз ще ви кажа, когато му дойде времето. Кога ще наближим бреговете на Флорида?

— След около три седмици, господин Ризоли.

— Е, добре. Ще се видим по-късно.

Ризоли се разходи из танкера. Неговият танкер. Цялата флота бе негова. Светът бе негов. Бе в такова приповдигнато настроение, каквото никога досега не бе изпитвал.

Танкерът напредваше спокойно. От време на време Ризоли се отбиваше при Константин Демирис.

— Трябва да имате и мадами на корабите — опита се да го заговори Ризоли. — Но предполагам, че вие гърците, нямате нужда от жени, а?

Демирис не пожела да му отговори.

Всеки изминат ден приближаваше Ризоли към мечтата му. Беше го обзело трескаво нетърпение. Мина една седмица, сетне още една и вече наближиха бреговете на Северна Америка.

В събота привечер Ризоли се бе подпрял на перилата на танкера и гледаше морето, когато най-неочаквано светкавица проряза небосклона.

Първият помощник се доближи до него.

— Нищо чудно малко да ни разлюлее, господин Ризоли. Надявам се, че не ви прилошава.

— Никога не ми е прилошавало.

Скоро започна вълнение и грамадното туловище на танкера взе здравата да се люлее.

Ризоли усети, че му се повдига. Значи все пак не съм толкова издръжлив. Но има ли някакво значение? Светът беше негов. Тази вечер той си легна по-рано от обикновено.

Спа неспокойно и сънува много. Този път нямаше златни кораби и красиви голи момичета. Сънищата му бяха тревожни. Имаше война и до слуха му стигнаха изстрели на артилерия. Една от експлозиите дори го събуди.

Ризоли седна в леглото. Каютата се люлееше. Навън вилнееше силна буря. По коридорите трополяха стъпки. Какво ставаше, по дяволите?

Тони бързо стана и излезе навън. Подът под краката му силно се люшна и той едва не падна.

— Какво става? — попита той един от хората, които тичаха покрай него.

— Стана експлозия. Корабът гори. Потъваме. Най-добре да се качите на палубата.

Потъваме ли? Не можеше да повярва на ушите си. Всичко вървеше гладко като по масло. Няма значение, бързо се примири той. Ще прежалим този товар. Ще има още много като него. Трябва да спася Демирис. Той е ключът към всичко. Ще изпратим сигнал за помощ. Чак тогава се сети, че нареди да прекъснат връзките със света.

Мъчейки се да пази равновесие, Тони Ризоли мина покрай каюткомпанията и с труд се изкачи на палубата. За голяма своя изненада видя, че бурята е отминала. Морето бе гладко и спокойно. Пълната луна осветяваше всичко наоколо. Разнесе се гърмежът на нова експлозия, последван от втори. Палубата стремително се накланяше. Кърмата беше вече под водата. Моряците се мъчеха да спуснат спасителните лодки, но беше твърде късно. Водата кипеше от горящия петрол. Къде ли беше Демирис?

Над шума от експлозиите, Ризоли чу шум от мотор. Вдигна очи. На няколко метра над кораба висеше хеликоптер.

Спасени сме, зарадва се Ризоли. Замаха с всички сили на пилота.

На прозореца се появи нечие лице. Нужни му бяха миг-два, докато осъзнае, че това бе лицето на Константин Демирис. Той се усмихваше и държеше в ръка безценната ваза, така че Тони да я види.

Ризоли се мъчеше трескаво да сглоби фактите. Как бе успял Константин да намери хеликоптер посред нощ?

Най-сетне успя и стомахът му се сви на топка. Демирис нито за миг не бе имал намерение да стане негов партньор. Той бе замислил целия този план; копелето му с копеле! А телефонното обаждане… Това изобщо не е бил Спирос Ламбру, а Демирис! Поставил му бе капан с кораба и Ризоли се бе хванал.

Танкерът потъваше все по-дълбоко и все по-бързо, Ризоли усещаше ледената морска вода в краката си. Гадното му копеле ще остави всички да се издавят, за да заличи следите.

Ризоли вдигна отчаяно лице към хеликоптера и изкрещя обезумял:

— Върни се! Ще ти дам всичко!

Вятърът отнесе думите му.

Последното нещо, което Тони видя преди парещата солена вода да го залее, бе полетелия към луната хеликоптер.

17. Глава

Сен Мориц

Катерин бе като в шок. Седеше на канапето в хотелската стая и слушаше лейтенант Ханс Бергман, ръководител на групата спасители, който разказваше за обстоятелствата около смъртта на Кърк Ренолдс. Тя чуваше гласа му ту по-високо, ту приглушено, но думите така и не стигаха до нея. Беше вцепенена от ужаса на случилото се. Всички около мен умират, мислеше тя. Първо Лари, а сега и Кърк. Ами Ноел Паж, Наполеон Котас, Фредерик Ставрос… Кошмарът нямаше край.

Някак смътно, през мъглата на отчаянието й, до нея стигнаха думите:

— Госпожо Ренолдс… госпожо Ренолдс…

— Не съм госпожа Ренолдс — промълви тя. — Казвам се Катерин Алегзандър. Ние с Кърк бяхме само приятели.

— Разбирам.

— Недоумявам как е могло да се случи — дълбоко въздъхна тя. — Той беше толкова добър скиор.

— Да. Карал е ски тук много пъти. И честно да ви кажа, госпожице Алегзандър, много съм изненадан. Открихме тялото му на писта, която миналата седмица затворихме, заради опасност от лавини. Вероятно знакът е бил съборен от вятъра. Толкова съжалявам.

Съжалявам. Каква празна дума, куха.

— Ще поръчате ли нещо за погребението? Значи смъртта съвсем не е краят. Трябваше да се организира погребение. Ковчег, място в гробището, цветя, да се съобщи на роднините. На Катерин й се искаше да закрещи.

— Госпожице Алегзандър?

Катерин вдигна поглед.

— Аз ще съобщя на семейството му.

— Много ви благодаря.

Обратният път до Лондон бе скръбен. Тя бе отишла на планина с Кърк, изпълнена с надежда, вярвайки, че ще сложи ново начало, че пред нея ще се разтвори врата към един нов живот.

Той бе толкова мил и внимателен. Трябваше да се любя с него. Какво значение би имало в крайна сметка? И изобщо какво има смисъл в този живот? Над мен тегне проклятие. Унищожавам всеки, който се доближи до мен.

Когато се прибра в Лондон, тя се чувстваше твърде потисната, за да отиде на работа. Остана в къщи и не искаше да види никой. Ана приготви обяда и го занесе в стаята й, но Катерин не се докосна до храната.

— Трябва да хапнете нещо, госпожице Алегзандър.

Само при мисълта за това й се повдигаше.

На следващия ден се почувства още по-зле. Имаше чувството, че гърдите й са затиснати с метална плоча. Едва дишаше.

Не може така, мислеше Катерин. Трябва да направя нещо.

Обади се на Ивлин.

— Непрестанно се обвинявам за случилото се…

— Но това е глупаво, Катерин.

— Зная, но е просто по-силно от мен. Трябва да поговоря с някого. Може би някой психиатър ще…

— Познавам един много добър — рече Ивлин. — Уим ходи при него от време на време. Казва се Алан Хамилтън. Моя приятелка направи няколко опита за самоубийство и откакто доктор Хамилтън я пое, се чувства много добре. Не искаш ли да отидеш при него?

Ами ако каже, че съм душевно болна? Ами ако наистина съм?

— Добре — неохотно се съгласи Катерин.

— Ще се опитам да ти уредя час. Доста е зает.

— Благодаря ти, Ивлин.

Катерин реши да поговори с Уим. Ще му кажа за Кърк.

— Уим, спомняш ли си Кърк? Загина преди няколко дни на една ски-писта.

— Така ли? Уестминстър — нула-четири-седем-едно.

— Моля?

Уим бе повторил телефонния номер на Кърк. Нима за Уим хората бяха само поредица от числа? Не изпитваше ли чувства към тях? Дали наистина бе лишен от способността да обича, да мрази и да съчувства?

А може би е по-добър от мен? Спестени са му поне страданията, които всички ние изживяваме.

Ивлин уреди час на Катерин при Алан Хамилтън за следващия петък. Може би трябваше да съобщи на Константин Демирис за това, но реши, че не е чак толкова важно и че е излишно да го безпокои.

Алан Хамилтън имаше кабинет на улица „Уимпоул“. Катерин се отправи натам, изпълнена с лоши предчувствия. Страхуваше се от онова, което лекарят щеше да си каже за нея, а се ядосваше и на себе си, защото се налагаше да разчита на чужд човек за решаването на проблеми, които би трябвало да преодолее сама.

В приемната я посрещнаха с думите:

— Доктор Хамилтън ви очаква, госпожице Алегзандър.

Въпросът е дали аз съм готова да се срещна с него? Внезапно я обзе паника. Какво търся тук? Няма да се оставя в ръцете на някакъв мошеник, който положително се мисли за Господ.

— Промених решението си. Не се налага да се срещна с него. Ще заплатя веднага за загубеното време.

— Почакайте, моля.

— Но…

Човекът влезе в кабинета на лекаря.

След миг се появи и Алан Хамилтън. Беше около четирийсетгодишен, висок, рус, със сини очи и спокойно излъчване.

— Вие ме зарадвахте — обърна се той към Катерин.

— Моля? — смръщи вежди тя.

— Не си бях давал сметка колко добър лекар съм. Едва прекрачила прага на моята приемна и вече се чувствате добре. В известен смисъл това е рекорд.

— Много съжалявам — опита се да се извини Катерин. Не биваше да ви безпокоя. Аз наистина не се нуждая от помощ.

— Искрено се радвам да го чуя. Но така и така сте тук, госпожице Алегзандър, защо не влезете за малко? Ще пием кафе.

— Благодаря ви, но предпочитам…

— Както се казва, ще го изпиете на крак.

— Добре, но само за минута — съгласи се Катерин след кратко колебание.

Обстановката в кабинета бе съвсем семпла, напомняше по-скоро на всекидневна, отколкото на кабинет. По стените висяха вдъхващи спокойствие репродукции. На ниска масичка бе поставена снимката на красива жена и малко момченце. Е, добре, приятен кабинет и симпатично семейство. Но това нищо не означава.

— Заповядайте, седнете — покани я той. — Кафето ще стане след няколко минути.

— Не бих искала да ви губя времето, докторе.

— Не се безпокойте — успокои я той и се настани зад бюрото, без да сваля очи от нея. — Доста неща са минали през главата ви — съчувствено добави той.

— Вие какво точно знаете? — троснато рече тя и сама се изненада резкия си тон.

— Говорих с Ивлин. Тя ми разказа за Сен Мориц. Искрено съжалявам.

Отново тази отвратителна дума.

— Така ли? Ако сте толкова способен, защо не върнете Кърк? — Цялата мъка, която се бе натрупала в нея, изригна като вулкан и тя с ужас осъзна, че е обзета от истерични ридания. — Оставете ме на мира! — крещеше тя. — Оставете ме!

Алан седеше на мястото си и безмълвно я наблюдаваше.

Когато риданията намаляха, тя каза тихо:

— Извинете. Трябва наистина да си вървя. — Стана и се отправи към вратата.

— Не зная дали мога да ви помогна, но бих искал да го направя. Обещавам, че поне няма да ви навредя.

Катерин спря нерешително пред вратата. Извърна се и го погледна с насълзени очи.

— Не зная какво става с мен — чувствам се така объркана.

— Тогава защо не ме оставите да ви помогна да намерите себе си? Ще го направим заедно. Седнете. Ще отида да видя какво става с кафето.

Той се бави около пет минути. Катерин седеше сама и недоумяваше как успя да я уговори да остане. Подействал й бе успокоително. От него наистина се излъчваше спокойствие.

Може и да успее да ми помогне.

Алан Хамилтън се върна с две чаши.

— Ето сметана и захар, ако искате.

— Не, благодаря.

Той седна срещу нея.

— Доколкото разбрах, вашият приятел е загинал при нещастен случай.

— Да. Карал ски на писта, която би трябвало да е затворена. — Беше много мъчително да говори за това. — Вятърът съборил табелата.

— Това първата ви среща със смъртта на близък човек ли е?

Интересно какво трябваше да отговори? О, не. Съпругът ми и любовницата му бяха осъдени на смърт, заради опит да ме убият. Всички около мен умират. Това ще го стресне. Седи и чака отговор, проклетникът. Няма да му доставя това удоволствие. Какво право има да се бърка в живота ми? Мразя го.

Алан Хамилтън не забеляза изписалия се на лицето й гняв. Реши да смени темата.

— Как е Уим? — попита той.

Въпросът я изненада.

— Уим ли? Ами… добре е. Ивлин спомена, че и той е ваш пациент.

— Да.

— Бихте ли ми казали… защо… какви са причините за неговото поведение?

— Дойде при мен, защото не можеше да се задържи на работа. Той е доста рядко явление — чиста проба мизантроп. Не мога да открия причините, но искрено мрази хората. Лишен е от способността да общува.

Той няма чувства, беше казала Ивлин. Никога не се е привързвал към никого.

— Но той е страхотен математик — продължи Алан Хамилтън. — Работата в момента му позволява да прилага онова, което умее.

— За пръв път срещам такъв човек — рече Катерин.

— Госпожице Алегзандър — подзе докторът, — онова, което сте преживели, е много мъчително, но ми се струва, че ще успея да го направя по-леко за вас. Бих искал да опитам.

— Не зная… — рече Катерин. — Всичко ми се струва напълно безнадеждно.

— Щом сте стигнали до дъното, единственият път за вас е нагоре, нали? — усмихна се той, а усмивката му беше заразителна. — Защо не определим ден и час за още една среща? Ако и след това все така ме мразите, ще спрем с опитите.

— Не ви мразя — искрено разкаяна промълви Катерин. — Всъщност може би само малко.

Алан Хамилтън погледна графика си за следващите дни. Всичко беше заето.

— Какво ще кажете за понеделник? — попита той. — В един часа. — Това бе часът му за обяд, но този ден щеше да го пропусне. Катерин Алегзандър носеше непоносимо бреме в душата си и той бе решил да направи всичко възможно да й помогне. Тя го изгледа мълчаливо.

— Добре.

— Чудесно. До понеделник в такъв случай. — Той й подаде визитната си картичка. — Ако междувременно ви потрябвам, тук са записани телефоните в кабинета ми и у дома. Спя леко, така че не се безпокойте и звънете.

— Благодаря ви — въздъхна Катерин. — Ще се видим в понеделник.

Доктор Алан Хамилтън я изпрати с поглед. Толкова е безпомощна и красива. Трябва да внимавам. Спря поглед на снимката върху масичката. Какво ли би си помислила Анджела?

Телефонът иззвъня през нощта. Константин Демирис вдигна слушалката.

— „Теле“ е потънал?! — възкликна той. — Не мога да повярвам.

— Така е, господин Демирис. Бреговата охрана е открила отломки от кораба.

— Има ли спасени?

— Не, господине. За съжаление, не. Целият екипаж е загинал.

— Какъв кошмар. Знае ли някои какво се е случило?

— Вероятно никога няма да узнаем. Всички доказателства са на дъното на океана.

— Океанът — въздъхна Демирис. — Жестокият океан.

— Да направим ли необходимите постъпки за застраховките?

— Трудно ми е да мисля сега за това, когато всички онези смели мъже са загинали… но да, да, разбира се. Направете каквото е необходимо.

Стана и прибра вазата в личната си колекция. Време бе да се погрижи за наказанието на своя шурей.

18. Глава

Спирос Ламбру трескаво очакваше да получи някаква информация за ареста на Константин Демирис. Радиото в кабинета му бе пуснато, преглеждаше и всички вестници. Време е да се получи някакво съобщение, мислеше Ламбру. Полицията трябва да го е арестувала вече.

Щом Тони Ризоли му се обади, за да каже, че е на борда на „Теле“ и всеки момент ще отплува, той се обади на митническите власти в Съединените щати, анонимно то се знае, за да предаде, че „Теле“ пренася голямо количество хероин.

Би трябвало да са го прибрали вече. Защо ли мълчат вестниците?

Уредбата на бюрото му иззвъня.

— Господин Демирис на втора.

— Някой търси господин Демирис, така ли?

— Не. Господин Демирис се обажда.

Обля го студена пот.

— Не е възможно! — Той нервно вдигна слушалката. — Коста?

— Спирос — стигна до него бодрият глас на Демирис. — Как е?

— Добре. Много добре. Къде си?

— В Атина.

— Аха. — Той преглътна няколко пъти. — Не сме се чували скоро.

— Бях много зает. Какво ще кажеш да обядваме заедно днес? Свободен ли си?

Ламбру имаше важна среща.

— Да, разбира се.

— Добре, ще се видим в клуба в два.

Ламбру остави слушалката с трепереща ръка. Какво се беше случило, по дяволите? Много скоро щеше да разбере.

Константин Демирис накара Спирос да го чака близо трийсет минути и когато най-накрая се появи, подхвърли небрежно:

— Извинявай, че закъснях.

— Няма нищо.

Спирос внимателно изучаваше лицето на зет си, с надеждата да открие някакви следи от преживяни неприятности. Нищо.

— Гладен съм — заяви Демирис. — А ти? Дай да видя какво има днес. — Той прегледа бързо менюто. — Стриди. Какво ще кажеш да започнем със стриди?

— Не, благодаря. — Загубил бе апетит. Коста се държеше прекалено ведро и лоши предчувствия обзеха Ламбру.

Поръчаха и Демирис каза небрежно:

— Би трябвало да ти благодаря, Спирос.

— За какво — ококори очи Ламбру.

— За чудесния клиент, който ми изпрати — господин Ризоли.

Ламбру усети, че устата му пресъхва.

— Ти… ти срещна ли се с него?

— Да. Обеща да продължим контактите. — Демирис въздъхна. — Въпреки, че да ти кажа правото, според мен в него няма повече бъдеще.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че Тони Ризоли е мъртъв — заяви Демирис.

— Как така? Кога?

— Нещастен случай, Спирос. — Константин Демирис не откъсваше очите си от Ламбру. — Всеки, който се опита да ме измами, умира при нещастен случай.

— Не те… разбирам.

— Така ли? Ти се опита да ме съсипеш. Не успя. Едно е сигурно — щеше да е по-добре за теб, ако беше успял.

— Не разбирам за какво говориш?

— Така ли? — Константин Демирис се усмихна. — Много скоро ще разбереш. Но първо ще съсипя сестра ти.

Сервираха стридите.

— Изглеждат чудесно! Наздраве!

Константин Демирис си спомняше с голямо удоволствие за обяда. Спирос Ламбру бе напълно изваден от релси. Той много държеше на сестра си, а Демирис бе решил да унищожи и двамата.

Но преди това се налагаше да се погрижи за нещо друго. Катерин Алегзандър. След смъртта на Кърк му се беше обадила почти в истерия.

— Такъв… такъв ужас!

— Много съжалявам, Катерин. Представям си, колко си била привързана към Кърк. И за двама ни загубата е голяма.

Налага се да променя плановете, мислеше Демирис. Вече няма време за Рафина. Катерин бе единствената брънка, свързваща го все още с онова, което се случи между Ноел Паж и Лари Дъглас. Направи грешка, като я остави между живите толкова дълго. Докато беше жива, все някой можеше да успее да докаже участието му в цялата история. Само след нейната смърт можеше да се чувства в безопасност.

Вдигна слушалката на телефона, набра номера и каза:

— Ще бъда в Дзюлун в понеделник. Искам те там.

Срещнаха се в една запустяла сграда, собственост на Демирис.

— Трябва да прилича на нещастен случай. Можеш ли да го уредиш?

Това беше истинска обида. Усети как в душата му се надига гняв. Такъв въпрос се задава на някой аматьор, взет от улицата. Изкуши се да отговори саркастично: Ще се опитам. Какво предпочитате — нещастен случай у дома? Или да си счупи врата, падайки по стълбите? Като танцьорът в Марсилия. Да се напие и да се удави във ваната си? Като богатата наследничка. Може да умре и от свръхдоза хероин. Трима души беше изпратил така от този свят. Или да заспи със запалена цигара — детективът швед в „Хотел на левия бряг“ в Париж. Ако предпочитате, ще й се случи инцидент по пътя, самолетна катастрофа, изчезване в морето…

Естествено премълча, защото в интерес на истината се страхуваше от този мъж. Слушал бе твърде страшни истории за него и имаше основания да им вярва.

Ето защо каза само:

— Да, господине, мога да организирам нещастен случай. И никой никога няма да разбере.

Още преди да е завършил изречението, му мина мисълта: Но той знае, че аз ще знам. През прозореца долиташе уличният шум, примесен с пискливата глъчка на разноезичните обитатели на потайния град.

Демирис го изучаваше със студените си, с цвят на обсидиан очи.

— Е, добре, нека решението бъде твое — рече той накрая.

— Да, господине. Обектът в Дзюлун ли е?

— Не, в Лондон. Името й е Катерин. Катерин Алегзандър.

— Добре щеше да е някой да ме запознае с нея.

— Изпращам следващата седмица група експерти в Лондон. Ще те включа в групата. — Демирис замълча и се наведе над масата. — И още нещо.

— Кажете.

— Искам никой да не може да разпознае тялото й.

19. Глава

— Добро утро, Катерин. Как се чувстваш днес?

— Добре, Коста. Благодаря.

— По-добре ли си?

— Да.

— Радвам се. Изпращам група специалисти в Лондон, за да проверят как вървят нещата. Ще ти бъда безкрайно благодарен, ако се погрижиш за тях.

— Разбира се. Кога пристигат?

— Утре сутринта.

— Ще направя всичко, което е по силите ми.

— Знам, че мога да разчитам на теб. Благодаря ти, Катерин.

— Няма защо.

Сбогом Катерин. Връзката прекъсна.

И с това свършихме! Константин Демирис се облегна назад и потъна в размисъл. Ликвидирането на Катерин Алегзандър означаваше край на неуредените сметки. Щеше да му остане време да обърне повече внимание на жена си и брат й.

— Тази вечер ще имаме гости. Няколко експерти. Искам да си домакинята на масата.

Толкова отдавна не я беше канил с гостите си, че Мелина искрено се зарадва. Може би всичко ще започне поновому.

Вечерята не промени нищо. Пристигнаха трима мъже, вечеряха и си отидоха. Не се случи нищо особено.

Представиха я съвсем формално и тя стоя през цялото време безучастна, докато мъжът й забавляваше гостите. Почти бе забравила колко очарователен може да бъде той. Разказваше забавни истории, засипваше ги с комплименти и те се чувстваха поласкани. Седяха на масата на един известен човек и показваха, че си дават сметка за това. Мелина не успя да се включи в разговора. Всеки път, когато понечеше да каже нещо, Коста я прекъсваше и тя реши да мълчи.

Защо тогава искаше да присъствам?

На сбогуване Демирис им каза:

— Самолетът ви за Лондон излита рано сутринта. Сигурен съм, че всичко ще мине добре.

Мъжете си отидоха.

На другата сутрин групата пристигна в Лондон. Тримата пратеници бяха с различна националност.

Американецът Джери Хейли беше висок, мускулест, с дружелюбно, открито лице и с тъмносиви очи. Катерин никога не беше виждала толкова големи ръце. Те като че ли живееха свой собствен живот — непрестанно се движеха насам-натам, сякаш си търсеха работа.

Ив Ренар беше французин. Нисък и набит, с необщително изражение, той плашеше Катерин със студените си проницателни очи. Затворен в себе си, той като че ли беше винаги нащрек.

Но нащрек за какво? — питаше се тя.

Третият, италианецът Дино Матуси, бе симпатичен, привлекателен и много чаровен.

— Господин Демирис има високо мнение за вас — каза той на Катерин.

— Това ме ласкае.

— Той ни увери, че вие ще се грижите за нас. Заповядайте, това е за вас. — Той й подаде пакетче с марката на „Ерме“ Вътре имаше красив копринен шал.

— Благодаря ви. Много сте любезен. А сега, нека ви покажа кабинетите — обърна се тя към мъжете.

В този миг се разнесе силен шум от падане на тежък предмет. Всички се обърнаха стреснати. Не по-малко стреснато бе момчето, което стоеше зад тях и уплашено гледаше падналия пакет. То носеше три куфара и беше около петнайсетгодишно, но дребничко и крехко за възрастта си, с къдрава кестенява коса и зелени очи.

— За бога! — скара му се Ренар. — Внимавай!

— Извинете — притеснено рече момчето. — Къде да оставя куфарите?

— Сложи ги някъде. Ще ги вземем по-късно.

Катерин погледна Ивлин въпросително.

— Останал без работа в Атина — обясни й тя. — А ние тук имаме нужда от момче за всякакви поръчки.

— Как се казваш? — попита го Катерин.

— Атанас Ставич, госпожо — почти разплакан рече той.

— Остави багажа ето там, отзад. Ще кажа да го наглеждат.

— Много ви благодаря, госпожо — с видимо облекчение каза момчето.

— Господин Демирис ми съобщи, че ще разгледате нашата дейност. Ще се опитам да ви помогна във всичко, което ви интересува. А сега, господа, бихте ли ме последвали. Искам да ви запозная с Уим и с останалите колеги.

Катерин ги поведе от стая в стая.

— Уим, това са господата, които пристигнаха от Гърция — рече тя, когато отвори вратата на стаята му. — Ив Ренар, Дино Матуси и Джери Хейли.

Уим ги изгледа втренчено и тутакси рече:

— Гърция има население от седем милиона шестстотин и трийсет хиляди души.

Тримата се спогледаха недоумяващо.

Катерин едва сдържа усмивката си. Реакцията им й напомни нейното собствено изумление при първата й среща с Уим.

— А сега ще ви покажа вашите кабинети — обърна се тя към гостите. — Бихте ли ме последвали?

Вече в коридора Джери Хейли се обърна към Катерин:

— Що за субект е тоя? Бях чул, че длъжността му е много отговорна.

— Така е — увери го Катерин. — Уим се грижи за всички финансови операции.

— Не бих му дал да се грижи дори за котката ми — изсумтя Хейли.

— Трябва да го опознаете…

— Не изпитвам никакво желание да го опознавам — измърмори французинът.

— Ангажирала съм ви стаи — продължи Катерин. — Доколкото разбрах, предпочитате да сте в различни хотели.

— Точно така — обади се Матуси.

Катерин понечи да направи някакъв коментар, по се въздържа. Не беше нейна работа защо предпочитат да са разделени.

Той наблюдаваше Катерин. Много по-красива е, отколкото предполагах. Това прави нещата още по-интересни. Доста е преживяла. Личи по очите й. Ще й покажа колко изискано нещо може да бъде болката. Ще й се насладим двамата. А когато свърша с нея, ще я изпратя там, където няма никаква болка. При нашия Създател. Какво удоволствие. Наслада до дъно.

Катерин им показа кабинетите и ги остави. Докато вървеше към стаята си, дочу крясъците на французина.

— Не това куфарче, глупако! Моето е кафяво. Ка-фя-во! Не разбираш ли английски?

— Разбирам, господине! Извинявайте много — смутено отвърна момчето.

Нещо трябва да се направи, реши Катерин.

— Ако имаш нужда от помощ, обади ми се — каза Ивлин.

— Много ти благодаря. Ако се наложи, непременно ще те потърся.

След няколко минути Атанас Ставич мина покрай вратата на стаята й.

— Влез за малко, ако обичаш — повика го тя. Младежът погледна сепнато.

— Да, госпожо. — Видът му бе подплашен, сякаш чакаше всеки миг да бъде ударен с камшик.

— Затвори, моля те, вратата.

— Да, госпожо.

— Вземи си стол. Казваш се Атанас, пали?

— Да, госпожо.

Опитваше се да го накара да се отпусне, но без особен резултат.

— Няма от какво да се боиш — рече тя.

— Да, госпожо.

Катерин го разглеждаше и се питаше какво ли го е наплашило така. Реши, че на всяка цена трябва да разбере нещо повече за миналото му.

— Ако някой тук се опита да бъде несправедлив или се държи зле с теб, искам да ми кажеш.

— Добре, госпожо — преглътна момчето.

Кой знае дали щеше да събере кураж да отиде при нея, питаше се Катерин. Някой бе прекършил духа му.

— Ще се видим пак.

Новопристигналите специалисти бяха работили в различни поделения на огромната империя на Константин Демирис и добре познаваха работата. Катерин обаче бе смутена от поведението на италианеца Дино Матуси. Той я обсипваше с въпроси, отговорите на които би трябвало чудесно да знае. Изслушваше я с видима досада, сякаш това не го интересуваше. Питаше повече за личния живот на Катерин, отколкото за работата.

— Омъжена ли сте?

— Не.

— Но сте била, нали?

— Да.

— Разведена?

— Вдовица съм — отсече тя, тъй като разговорът й бе неприятен.

— Обзалагам се, че си имате приятел — ухили се Матуси. — Знаете какво искам да кажа, нали?

— Знам, какво искате да кажете — сдържано рече тя. Само че не е твоя работа. — Вие женен ли сте?

— Si, si. Имам жена и четири прелестни bambini. Много тъгуват, когато съм далеч от дома.

— Често ли пътувате, господин Матуси?

— Дино, Дино — засегнато я поправи той. — Господин Матуси е моят баща. — Да, много пътувам, но често пъти това има и своите предимства. Сигурно разбирате какво имам предвид? — добави тихичко той с многозначителна усмивка.

Катерин му се усмихна.

— Не.

В дванайсет и петнайсет Катерин излезе от кантората, за да отиде при доктор Хамилтън. За голяма изненада откри, че той я очаква с нетърпение. Спомни си колко разстроена бе миналия път. В приемната нямаше никой, тъй като беше обедна почивка и вратата на лекарския кабинет бе отворена. Хамилтън я очакваше.

— Заповядайте — кимна той.

Катерин влезе в кабинета и седна на стола, който й посочи.

— Как мина седмицата? — попита той.

Как мина ли? Не твърде добре. Не можеше да избие от главата си мисълта за Кърк Ренолдс.

— Горе-долу. Имах много работа.

— А това помага. От колко време работите за Константин Демирис?

— От четири месеца.

— Харесва ли ви работата?

— Не ми позволява да мисля за глупости. Много съм задължена на господин Демирис. Не мога да ви опиша колко много е направил за мен. Надявам се, че не очаквате да ви разказвам и това — вяло се усмихна тя.

— Казвайте ми само онова, което искате.

Настъпи мълчание. Тя не издържа и продължи:

— Съпругът ми работеше за господин Демирис. Той беше пилот. По време на инцидент с лодка загубих паметта си. След време я възстанових и тогава господин Демирис ми предложи тази работа.

Няма да говоря за ужаса и болката. Срамувам се да му кажа, че съпругът ми се опита да се отърве от мен? Вероятно не искам да си помисли нещо лошо за мен.

— За всеки е трудно да говори за миналото си.

Катерин го погледна мълчаливо.

— Споменахте, че сте загубили паметта си — рече той.

— Да.

— И сте имали нещастен случай с лодка.

— Да. — Катерин бе стиснала устни, сякаш бе решила да говори колкото може по-малко. В душата й отчаяно се бореха две коренно противоположни чувства. Искаше да му разкаже всичко, за да й помогне. От друга страна, единственото й желание бе да си мълчи, за да я оставят на мира.

Алан Хамилтън внимателно я наблюдаваше.

— Разведена ли сте?

— Мъжът ми… съпругът ми почина.

— Госпожице Алегзандър… Имате ли нещо против да ви наричам Катерин?

— Не.

— Моето име е Алан. Катерин, от какво се боиш?

— Защо мислиш, че се боя? — рязко попита тя.

— Значи греша?

— Да.

Този път мълчанието трая по-дълго. Страхуваше се да говори и да разкрие реалността.

— Хората около мен… като че всички умират.

Дори да бе шокиран, докторът с нищо не го показа.

— И смяташ, че причината за това си ти, така ли?

— Да. Всъщност — не. Не зная. Объркана съм…

— Много често търсим причината за чуждите нещастия в самите себе си. Ако мъж и жена се развеждат, децата смятат, че те са причината. Ако прокълнем друг човек и той умре, решаваме, че ние сме причината за смъртта му. Често срещано явление.

— Не е само това.

— Така ли? — Той я наблюдаваше внимателно, целият в слух.

Неочаквано думите й започнаха да се леят като водопад.

— Съпругът ми беше убит заедно с… с любовницата си. Двамата адвокати, които го защитаваха, също умряха. А сега… — гласът й пресекна… — и Кърк.

— Значи смяташ, че ти си причината за смъртта на всички тези хора… Тази мисъл е непосилно бреме.

— Мисля… че съм прокълната. Боя се да общувам с други мъже. Няма да го понеса, ако отново се случи нещо подобно.

— Катерин, ти носиш отговорност единствено за своя собствен живот. И за ничий друг. Не е възможно да имаш власт над живота или смъртта на когото и да било друг. Ти си съвършено невинна. Нямаш нищо общо със смъртта на тези хора. Трябва да го разбереш.

Ти си съвършено невинна. Нямаш нищо общо със смъртта на тези хора. Катерин се замисли върху словата му. Колко много искаше да му повярва. Тези хора умряха заради своето собствено поведение, а не заради нея. А с Кърк просто се случи нещастие. Но дали беше така?

Алан Хамилтън я наблюдаваше мълчаливо. Катерин вдигна очи. Той е почтен човек. Неочаквано я споходи друга мисъл. Защо ли не го срещнах по-рано. Тя погледна снимката на малката масичка.

— Благодаря ти… Ще се опитам да свикна с мисълта за това:

— Ще го направим заедно. Ще дойдеш ли пак?

— Моля?

— Не помниш ли, бяхме се уговорили, че това ще е пробната ни среща. Сега трябва да решиш дали ще продължаваш да идваш, или не.

Този път Катерин не се поколеба.

— Ще дойда, Алан.

Той я изпрати и се замисли. В своята практика бе имал много привлекателни пациентки, някои дори не бяха скривали сексуалния си интерес към него, но той бе твърде добър психиатър, за да позволи да бъде прелъстен. Интимните контакти с пациенти бяха сред първите табута в работата на психиатъра, те бяха един вид предателство към професията.

Алан Хамилтън произхождаше от лекарско семейство. Баща му беше хирург, майка му медицинска сестра, а дядото на Алан бе известен кардиолог. Алан от малък знаеше, че иска да стане лекар. Хирург като баща си. Завърши медицина в Кингс Колидж и специализира хирургия.

Показал бе и талант, нещо, което не се научава. И точно тогава дойде известието, че войските на Третия райх са прекосили границата на Полша. Два дни след това Англия и Франция също обявиха война.

Започна Втората световна война.

Алан Хамилтън се записа доброволец.

На 22 юни 1940 година, след завземането на Полша, Чехословакия, Норвегия, падна и Франция, и Британските острови трябваше да понесат тежестта на войната.

Около сто самолета изсипваха бомбите си над Великобритания. Много скоро те станаха двеста… и така до хиляда. Касапницата беше страхотна. Ранени и умиращи имаше на всяка крачка. Градовете бяха в пламъци. Но Хитлер бе подценил англичаните. Нападенията само засилиха съпротивата им. Те бяха готови да умрат за свободата си.

Нямаше нито минута отдих. Случваше се да не спи по шейсет часа. Бомбардираха болницата, в която работеше, и той премести болните в един склад. Спаси живота на хиляди, работейки при невъзможни условия.

През октомври, когато въздушните нападения бяха в разгара и сирените за тревога раздираха час по час въздуха, хората се криеха в подземни укрития. При поредна тревога Алан отказа да слезе в скривалището и да остави пациента посред операция. Бомбите взеха да падат все по-близо.

— Да се махаме оттук — обади се лекарят, който асистираше на Алан.

— Ей сега — отвърна той, надвесен над отворения гръден кош на ранения, откъдето вадеше кървави парчета шрапнел.

— Алан!

Не можеше да тръгне точно сега. Съсредоточил се бе над операцията, напълно глух за заобикалящия ги грохот. Така и не чу свистенето на бомбата, стоварила се над сградата.

Беше в кома почти шест дни и когато дойде на себе си разбра, че освен останалите травми са счупени и костите на дясната му ръка. Бяха ги наместили и всичко изглеждаше наред, но беше ясно, че никога повече няма да може да оперира.

Нужна му бе почти цяла година, докато се съвземе от мисълта, че бъдещето му е съсипано. За него се грижеше един психиатър, който най-сетне му каза:

— Време е да престанеш да се самосъжаляваш и да започнеш да подреждаш отново живота си.

— И какво да правя? — горчиво попита Алан.

— Онова, което си правил и досега само че по друг начин.

Не те разбирам.

— Ти си лечител, Алан. Лекуваш телата на хората. Е добре, вече не можеш да го правиш. Но не по-малко важно е да лекуваш душите им. От теб ще стане добър психиатър. Интелигентен си и съчувстваш на страдащите хора. Помисли си.

Решението, което взе след този разговор, се оказа наистина разумно. Изпитваше огромно удоволствие от онова, което вършеше. В известен смисъл му се струваше още по-полезно да връща към нормалния живот хора, живеещи в отчаяние, и да им помага да намират правилните решения. Бързо си спечели авторитет и клиентела и през последните три години дори се налагаше да връща новите пациенти. Съгласил се бе да приеме Катерин, с намерението да я насочи към някой. Нещо в нея го трогна. Трябва да й помогна.

Катерин се върна на работа и се отби в кабинета на Уим.

— Имах час при доктор Хамилтън — рече тя.

— Така ли? След преживяна смърт на съпруг или съпруга необходимост от адаптация възниква при един процент от хората, след развод — при седемдесет и три процента, след раздяла на брачни партньори — при шейсет и пет, след задържане в затвор — при шейсет и три, след смърт на близък човек от семейството — пак шейсет и три, след нараняване или болест — петдесет и три, след сключване на брак — петдесет, след уволнение — четирийсет и седем…

Докато го слушаше, Катерин си мислеше: Какво ли значи да мислиш за нещата единствено чрез числа? Да не познаваш хората откъм човешката им страна, да нямаш истински приятел? Аз, струва ми се, намерих нов приятел.

От колко време ли е женен?

20. Глава

Атина

Опита се да ме съсипеш. Не успя. Едно е сигурно, по-добре щеше да бъде за теб, ако бе успял. Преди всичко ще съсипя сестра ти.

Думите на Константин Демирис все още кънтяха в ушите на Ламбру. Той нито за миг не се съмняваше, че Демирис ще изпълни заканата си. Какво, за бога, се бе случило с Ризоли? Всичко беше така внимателно подготвено. Но сега нямаше време за дълги размишления. По-важно бе да предупреди сестра си.

Секретарката на Ламбру влезе в кабинета.

— Имахте уговорена среща в десет часа. Чакат ви.

— Отмени всички срещи. Излизам и няма да се връщам до обяд.

Взе телефона и след около пет минути вече беше на път към дома на Мелина.

Тя го чакаше в градината.

— Спирос! Гласът ти звучеше така тревожно! Какво се е случило?

— Трябва да поговорим. — Той я поведе към пейката на една обрасла с лоза тераса. Каква прекрасна жена, мислеше си той. Винаги е носила радост на всички. С нищо не е заслужила такава съдба.

— Няма ли да ми кажеш какво се е случило? Ламбру си пое дълбоко дъх.

— Ще бъде мъчително за теб.

— Започваш да ме плашиш.

— Има защо. Животът ти е в опасност.

— Какво? И откъде идва тази опасност?

— Мисля, че Коста ще се опита да те убие — рече той, внимателно подбирайки думите си.

Мелина зяпна от изненада.

— Ти се шегуваш.

— Изобщо не ми е до шеги.

— Коста може да бъде обвинен в много неща, но не и в убийство. Не може той да…

— Грешиш. Вършил го е вече.

Мелина пребледня.

— Чуваш ли се какво говориш?

— Естествено не със собствени ръце, но е наемал хора…

— Не ти вярвам.

— Спомняш ли си Катерин Дъглас?

— Жената, която беше убита…

— Тя не е убита. Жива е.

Мелина поклати глава.

— Не, не е възможно. Та нали осъдиха на смърт онези хора заради нея.

Ламбру взе ръката на сестра си в своите.

— Мелина, Лари Дъглас и Ноел Паж не са убили Катерин. По време на процеса Константин я е крил.

Безмълвна и вцепенена, Мелина си спомни жената, която бе зърнала за миг.

— Коя е жената, която срещнах в хола?

— Приятелка на един съдружник. Ще работи в кантората ми в Лондон.

— Видях я съвсем бегло, но ми напомня за някого. Сякаш на съпругата на пилота, който работеше известно време за теб. Това, разбира се, е невъзможно. Тя умря.

— Точно така. Умря.

Най-накрая тя успя да проговори.

— Спирос, аз видях тази жена у дома. И Коста ме излъга, че това не е тя.

— Той е луд. Искам да прибереш нещата си и да се махнеш.

— Не — бавно промълви тя. — Това е мой дом.

— Мелина, не мога да понеса мисълта, че нещо може да ти се случи.

— Не се тревожи, Спирос — в гласа й прозвучаха твърди нотки. — Коста не е глупак. Добре знае, че стане ли нещо с мен, ще трябва да плаща скъпо и прескъпо.

— Твой съпруг е, но ти не го познаваш. Боя се за теб.

— Аз мога да се справя с него, Спирос.

Той я изгледа. Нямаше начин да я накара да промени решението си.

Щом не искаш да ме послушаш, поне ми обещай, че няма да оставаш насаме с него.

Мелина го потупа по ръката.

— Обещавам.

Тя обаче нямаше намерение да спази обещанието си.

Когато Константин Демирис се прибра тази вечер, Мелина го чакаше. Той й кимна и се запъти към спалнята си. Мелина го последва.

— Мисля, че е време да поговорим — спря го тя.

— Разполагам само с няколко минути — погледна той часовника си. — Имам среща.

— Така ли? Може би планираш следващото убийство?

— Какви глупости говориш?

— Тази сутрин ме посети Спирос.

— Ще кажа на брат ти да стои по-далеч от моя дом.

— Той е и мой дом — рече Мелина предизвикателно. — Разказа ми доста интересни неща.

— Така ли? Какви например?

— За теб, Катерин Дъглас и Ноел Паж.

— Стара, прастара история.

— Така ли? Спирос твърди, че си изпратил двама невинни хора на смърт, Коста.

— Спирос е глупак.

— Аз видях жената тук, в тази къща.

— Никой няма да ти повярва. А и няма да я видиш повече. Изпратих човек да я отстрани.

Мелина изведнъж си спомни тримата мъже, които бяха на вечеря неотдавна. Самолетът ви за Лондон излита рано сутринта. Сигурен съм, че всичко ще мине добре.

Той се приближи до жена си и каза внимателно:

— Честно да ти кажа, до гуша ми дойде от теб и от брат ти. — Той стисна здраво ръката й. — Спирос се опита да ме унищожи. По-добре да ме беше убил. — Пръстите му я държаха здраво. — Много скоро и двамата ще съжалявате, че не го направи.

— Пусни ме. Боли.

— Скъпа моя, ти изобщо не познаваш болката. Но скоро и това ще стане. — Той я пусна. — Ще се разведа. Искам истинска жена. Но ще присъствам и в твоя живот. Бъди сигурна. Имам чудесен план за теб и скъпия ти брат. Е, поговорихме си. А сега ме извини. Трябва да се преоблека. Не е прилично да карам една дама да чака.

Обърна се и влезе в стаята си. Сърцето на Мелина биеше учестено. Спирос беше прав. Този човек е луд.

Тя се чувстваше напълно безпомощна, като не изпитваше никакъв страх за себе си. За какво да живея, мислеше тя с горчивина. Съпругът й я лиши от цялото й достойнство и я принизи до собственото си ниво. Спомни си всички онези случаи, когато я бе унижавал и обиждал пред хората. Знаеше колко я съжаляват близките й. Вече нищо не можеше да я засегне. Напълно готова съм да умра, но не бих позволила да стори нещо на Спирос. Как да го спре? Спирос беше силен, но мъжът й беше още по-силен. Мелина с ужасяваща сигурност знаеше, че ако не го спре, той наистина ще изпълни плановете си. Трябва да му попреча. Но как? Как?

21. Глава

Специалистите от Атина запълваха почти цялото време на Катерин. Уреждаше им срещи с колеги от компанията, развеждаше ги из Лондон. Те се удивляваха на нейната експедитивност. Познаваше всяка стъпка в техния бизнес и това им правеше силно впечатление.

Джери Хейли бе черната овца в своето семейство. Баща му бил богат, важна фигура в производството на петрол, а дядо му бил известен съдия. В младежките си години Джери три пъти бил задържан в младежките изправителни центрове за кражба на коли, за нарушаване на закона и за изнасилване. Най-накрая семейството му го изпратило в Европа, за да се отърве от него.

— Но там влязох в пътя — гордо заяви той на Катерин. — Отворих нова страница.

Ив Ренар бе доста озлобен. Родителите му го изоставили и той бил отгледан от далечни роднини, които се държали зле с него.

— Имаха ферма недалеч от Виши. Работех като добиче от сутрин до вечер. На петнайсет години избягах и отидох да си търся работа в Париж.

Веселякът Дино Матуси бе родом от Сицилия и произхождаше от семейство от средната класа.

— Шестнайсетгодишен направих голям фурор, като избягах с една женена жена, десет години по-възрастна от мен. Ах, каква беше bellissima!

— И какво стана? — попита Катерин.

— Върнаха ме вкъщи — въздъхна Дино. — Изпратиха ме в Рим, за да ме спасят от гнева на побеснелия съпруг.

— Разбирам — усмихна се Катерин. — Кога започнахте работа в компанията на господин Демирис?

— По-късно отвърна той. — Преди това се занимавах с много други работи. Нали разбирате — случайни неща. Просто за да преживея.

— И тогава срещнахте жена си, така ли?

Той я погледна продължително.

— Сега жена ми не е тук.

Наблюдаваше я, разговаряше с нея, слушаше гласа й, вдъхваше парфюма й. Искаше да знае всичко за нея. Харесваше походката й и се питаше как ли изглежда тялото й под дрехите. Много скоро щеше да разбере. Съвсем скоро и въпреки това нямаше търпение.

Джери Хейли влезе в кабинета на Катерин.

— Обичате ли да ходите на театър, Катерин?

— Да защо?

— Тази вечер ще има премиера на някакъв нов мюзикъл „Финиан Рейнбоу“ Бих искал да го видя. Ще ви поръчам билет.

— Удоволствието не е пълно, когато си сам, нали?

— Свободна ли сте?

— Ами да — отговори тя след кратко колебание. Просто не можеше да откъсне очи от огромните му ръце.

— Чудесно! Ще ви чакам в хотела в седем. — Това направо беше заповед. Той се обърна и излезе.

Странно наистина, помисли си Катерин. Има вид на такъв добряк, а в същото време… Трябва да се стегна.

Ръцете му не й излизаха от ума.

Джери Хейли очакваше Катерин във фоайето на хотел „Савой“. Отидоха на театър с лимузината на компанията.

— Лондон е страхотен град — рече той. — Винаги идвам тук с голямо удоволствие. От колко време сте в Лондон?

— От няколко месеца.

— В Щатите ли сте родена?

— Да, в Чикаго.

— Много хубав град. Чудесни часове съм прекарвал там.

В изнасилване на жени, може би?

Пристигнаха пред театъра и се смесиха с тълпата. Представлението се оказа много добро, участваха известни артисти, но Катерин изобщо не можа да се съсредоточи. Джери Хейли неспирно барабанеше с пръсти по дръжката на стола, по краката и коленете си. Не можеше да спре ръцете си нито за миг.

— Такава чудесна нощ. Защо не отпратим колата и не се разходим из Хайд Парк? — предложи Джери Хейли след края на представлението.

— Утре трябва да съм рано в кантората — отговори Катерин. — Може би някой друг път.

Хейли я изгледа с многозначителна усмивка.

— Разбира се. Има още толкова много време.

Ив Ренар се интересуваше от музеи.

— В Париж, естествено, са най-великолепните музеи в света — обясняваше той на Катерин. — Били ли сте в Лувъра?

— Не — призна тя. — Никога не съм ходила в Париж.

— Жалко, наистина. На всяка цена трябва да отидете някой ден. — Още докато говореше, през ума му мина мисълта: Естествено зная, че не е ходила.

— Бих искал да обиколя музеите на Лондон. В събота може би ще ми отделите време да дойдете с мен.

Катерин имаше намерение в събота да свърши малко работа в кантората, но Демирис я бе помолил да се грижи за гостите.

— Добре — съгласи се тя.

Тя съвсем не изгаряше от желание да прекара цял ден с французина. Толкова е неприятен. Държи се така, сякаш всички са несправедливи към него.

Събота започна приятно. Първо отидоха в Британския музей, обиколиха залите и прекрасните експонати от миналото. Видяха копие на Магна Харта, прокламация, подписана от Елизабет Първа, разгледаха описанията на битки, водени преди векове.

Нещо в този човек смущаваше Катерин и тя успя да разбере какво е то, едва след като бяха прекарали близо час в музея.

Разглеждаха някакъв документ, подписан от адмирал Нелсън.

— Мисля, че това е един от най-интересните експонати — каза Катерин. — Написал е текста преди началото на битката. Виждате ли, не е бил сигурен, че има правото да… — Изведнъж почувства, че Ив Ренар изобщо не я слуша. Той не бе проявил интерес към нищо от онова, което бяха видели.

Посетиха музея „Виктория и Албърт“. Реакцията му беше същата и Катерин го наблюдаваше внимателно. Обикаляха последователно залите и той се правеше на много заинтересуван, но очевидно мислите му бяха другаде.

— Искате ли да разгледаме Уестминстърското абатство? — попита Катерин, когато излязоха навън.

— Да, разбира се — кимна французинът.

Разходиха се из огромната катедрала, спряха пред каменните гробници на прочути мъже, поети, държавници и крале.

— Ето тук е погребан Робърт Браунинг.

— А да, Браунинг — повтори с равен той Ренар. От какво се интересува този човек? Защо си загубихме целия ден, недоумяваше Катерин.

Когато се върнаха в хотела, Ив Ренар каза:

— Много ви благодаря, госпожице Алегзандър. Беше истинско удоволствие за мен.

Лъже. Но защо?

— Има едно място, което според мен е много интересно — Стоунхендж. Мисля, че беше някъде в равнината Сейлсбъри.

— Да — рече Катерин.

— Защо не отидем там следващата събота?

Може би Стоунхендж щеше да му се види по-интересно място от музеите.

— Чудесно — рече Катерин.

Дино Матуси бе ценител на кулинарното изкуство. Един ден влезе в кабинета й с пътеводител в ръка.

— Направил съм списък на ресторантите в Лондон. Искате ли да го погледнете?

— Ами… аз…

— Добре! Тази вечер ще ви заведа на вечеря в „Коно“.

— Но тази вечер аз…

— Не приемам никакви извинения. Ще мина да ви взема в осем.

— Добре — въздъхна Катерин.

— Bene! Какво удоволствие е да не вечеряш сам, нали? — каза той многозначително, като се наведе през бюрото към нея. Намеренията му бяха красноречиви. Щом е толкова открит, значи е напълно безобиден.

Вечерята в „Коно“ бе превъзходна. Поръчаха си пушена сьомга, печено и йоркширски пудинг. Докато ядяха салата, Дино Матуси каза:

— Намирам, че сте много привлекателна, Катерин. Обичам американките.

— Така ли? Жена ви американка ли е? — попита тя невинно.

— Не — сви рамене Матуси. — Италианка е. Много добра жена.

— Имали сте късмет — рече Катерин.

— Така си е — усмихна се Матуси.

Едва когато стигнаха до десерта, той я попита:

— Обичате ли природата? Имам тук един приятел с кола. Мислех си, че може да се разходим другата неделя извън града.

Катерин понечи да откаже, но изведнъж се сети за Уим. Изглеждаше толкова самотен. Може би щеше да се зарадва на такава разходка.

— Звучи доста примамливо — рече тя.

— Обещавам ви да бъде много забавно.

— Може ли да поканя и Уим?

— Колата е малка — поклати той глава.

Гостите от Атина непрестанно имаха някакви желания и на Катерин не й оставаше почти никакво време. Хейли, Ренар и Матуси разговаряха неколкократно с Уим Вандийн и тя искрено се забавляваше от реакцията им.

— И той прави всичко това без калкулатор? — удивляваше се Хейли.

— Точно така.

— Не съм виждал такова нещо.

Катерин се учудваше на старанието на Атанас Ставич. Не беше срещала толкова усърден човек. Сутрин, когато пристигаше в кантората, той беше там. Беше там и когато всички отдавна си бяха отишли. Винаги усмихнат, винаги готов да свърши нещо. Приличаше й на треперещо кученце. Явно бе преживял травма. Катерин реши да поговори с Алан Хамилтън за него. Положително има някакъв начин да си възвърне увереността, мислеше тя. Алан ще му помогне.

— Забелязала ли си, че хлапето е влюбено в теб? — попита я един ден Ивлин.

— За кого говориш?

— За Атанас. Нима не си видяла боготворящия му поглед? Върви само по петите ти.

— Въобразяваш си — засмя се Катерин.

Веднъж, съвсем спонтанно, Катерин го покани на обяд.

— Ама как… в ресторант ли?

— Да, разбира се.

Момчето пламна.

— Не зная, госпожице Алегзандър. — Той сведе очи към неугледните си дрехи. — Ще ви е срам от хората, като ви видят с мен.

— Не съдя за хората по дрехите им — отсече Катерин. — Ще се обадя да запазя маса.

Заведе Атанас Ставич в „Лайън Корнър Хаус“ Изпълнен със страхопочитание към обстановката, той се настани на стола срещу нея.

— Никога не съм бил на такова място. Толкова е красиво!

Катерин беше трогната.

— Искам да си поръчаш каквото ти хареса.

Той прегледа менюто и въздъхна.

Всичко е толкова скъпо.

— Не се тревожи за това. И двамата с теб работим за много богат човек. Сигурна съм, че няма да има нищо против да обядваме добре.

Атанас си поръча коктейл от скариди и салата, печено пиле с пържени картофи и шоколадова торта със сладолед.

Катерин го гледаше изумена.

— Къде слагаш всичко това?

— Никога не напълнявам — срамежливо отговори той.

— Харесва ли ти Лондон?

Той кимна.

— Онова, което съм видял, много ми харесва.

— В Атина същата работа ли имаше?

— Да, в кантората на господин Демирис.

В гласа му се прокраднаха горчиви нотки.

— Там не ти ли харесваше?

— Не е моя работа да го казвам, за това моля да ми простите, но смятам, че господин Демирис не е добър човек. Аз не го харесвам. — Момчето хвърли уплашен поглед наоколо, сякаш се боеше някой да но го чуе. — Него нищо не го интересува.

Катерин го подкани да продължи.

— Какво те накара да дойдеш в Лондон?

Атанас промълви нещо толкова тихо, че тя не го чу.

— Какво каза?

— Искам да стана лекар.

— Лекар ли? — изумена вдигна вежди Катерин.

— Да, госпожо. Зная, че звучи глупаво. — Той замълча нерешително, после продължи. Семейството ми е от Македония и у нас много се разказваше турците, които нападали нашите села и убивали и мъчели хората, а нямало лекари, които да помагат на ранените. Сега вече селото го няма, а и от роднините ми не остана никой. В света има толкова много болни и ранени. Искам да им помагам. — Смутен от признанието си, той наведе очи. — Сигурно ме мислите за луд.

— Не — тихо каза Катерин. — Напротив. Мисля, че е чудесно. Значи дойде в Лондон, за да учиш медицина, така ли?

— Да, госпожо. Ще работя през деня, а вечер ще ходя на училище. Ще стана лекар. — В гласа му прозвуча решителност.

— Вярвам ти — кимна Катерин. — Пак ще си поговорим за това. Имам един приятел, който вероятно ще може да ти помогне. Освен това зная още един много хубав ресторант, където ще отидем да обядваме другата седмица.

В полунощ в къщата на Спирос Ламбру избухна бомба. Експлозията разруши фасадата и уби двама прислужници. Спалнята на Спирос също беше разрушена, но той не пострада, защото в последния момент двамата с жена му решиха да отидат на вечерята, давана от кмета на Атина.

На следващата сутрин в кантората му се получи бележка: „Смърт на капиталистите“, подписана „Гръцка революционна партия“

— Но защо ще стигат дотам? — ужасена попита Мелина.

— Това не е тяхна работа — мрачно рече Спирос. — Това е Коста.

— Нямаш доказателства.

— Не е нужно. Още ли не разбираш за какъв човек си се омъжила?

— Просто не зная какво да мисля.

— Мелина, докато този човек е жив, ние двамата сме в опасност. Той няма да се спре пред нищо.

— Защо не отидеш в полицията?

— Ти сама каза, че нямам доказателства. Ще ми се изсмеят. — Спирос взе ръката й. — Искам да заминеш оттук. Моля те. И то колкото може по-далеч.

Мелина дълго стоя неподвижна и замислена. Най-накрая, сякаш взела изключително важно решение, тя промълви:

— Добре, Спирос. Ще направя каквото трябва.

Той я прегърна.

— И не се тревожи. Ще намерим начин да го спрем.

Целия следобед Мелина прекара в стаята си. Опитваше се да свърже събитията. Значи мъжът й наистина е решил да изпълни намеренията си и да унищожи нея и брат й. Не можеше да му позволи да стигне докрай. Ако техният живот бе в опасност, това важеше и за Катерин Дъглас. Тя работи в кантората на Коста в Лондон. Трябва да я предупредя. Не, нещо повече. Трябва да премахна Коста. Все някой е длъжен да спре злото, което върши на другите. Но как? Тогава я осени спасителната мисъл. Да, разбира се! Няма друг начин. Как не се сетих по-рано?

22. Глава

Поверителна информация

Запис на психоаналитичен сеанс с Катерин Алегзандър

К: Съжалявам за закъснението, Алан. В последния момент свикаха съвещание в кантората.

А: Няма нищо. Делегацията от Атина още ли е в Лондон?

К: Да. Смятат да си тръгнат към края на следващата седмица.

А: Ти като че с нетърпение чакаш да си заминат? Имаше ли неприятности с тях?

К: Не. Но не ме напуска някакво особено чувство.

А: Особено ли?

К: Трудно ми е да ти обясня. Сигурно ще ти прозвучи доста глупаво, но има нещо необичайно в тези хора.

А: И какво е то?

К: Карат ме да се чувствам някак особено. Миналата нощ сънувах отново онзи мой кошмар.

А: С давенето ли?

К: Да. Доста време не ме беше спохождал. Но този път сънят бе по-различен.

А: Разкажи ми.

К: Беше по-реален. А и не свърши така, както свършваше обикновено. А: А как?

К. Опитваха се да ме удавят, но не успяха и аз се озовах на сигурно място.

А: В манастира ли?

К: Не зная точно. Възможно е. Имаше и градина. Някакъв мъж ме посети. Мисля, че съм сънувала нещо подобно и преди, само че този път видях лицето и мъжа.

А: Позна ли го?

К: Да. Беше Константин Демирис.

А: Значи го видя в съня си и…

К: Алан, това не е само сън. Това е истински спомен. Изведнъж си спомних, че Демирис ми даде онази златна брошка.

А: Искаш да кажеш, че подсъзнанието ти е съхранило нещо, което действително се е случило, така ли? Сигурна ли си?

К: Убедена съм. Константин Демирис ми донесе брошката в манастира.

А: Беше ми казала, че някакви монахини те измъкнали от езерото и те прибрали.

К: Точно така.

А: Катерин, знае ли някой друг, че си била при тях?

К: Не, мисля че не.

А: Тогава как Константин Демирис е разбрал?

К: Ами… не зная. Но съм сигурна, че беше така. Събудих се страшно изплашена. Сякаш сънят бе някакво предупреждение. Чувствам, че ще се случи нещо ужасно.

А: Често пъти кошмарите имат такова въздействие върху нас. Кошмарът е един от най-старите врагове на човека. Думата произхожда от средновековния английски „nitz“ или „нощ“ и „mare“ — „таласъм“ Ако се вярва на предразсъдъците, кошмарът се появява след четири часа сутринта.

К: Да не би да искаш да кажеш, че имат реален смисъл?

А: Понякога имат. Колридж например пише: „Сънищата не са сенки, а същността и нещастието на моя живот.“

К: Вероятно придавам на всичко това прекалено голямо значение. Инак се чувствам добре. Има един човек, за който бих искала да поговоря с теб, Алан.

А: Да, кажи.

К: Казва се Атанас Ставич. Съвсем младо момче, пристигнало тук в Лондон, за да учи медицина. Имал е доста труден живот. Надявам се, че ще можеш един ден да се срещнеш с него и да му дадеш съвет как да постъпи.

А: С най-голямо удоволствие. Защо се мръщиш?

К: Просто си спомних нещо.

А: Да?

К: Пълно безумие е.

А: Подсъзнанието ни не прави разлика между безумие и здравомислие.

К: Става дума за съня, в който Демирис ми подари брошката.

А: Е?

К: Чух съвсем ясно как нечий глас ми казва: „Той ще те убие.“

Трябва да прилича на нещастен случаи. Не искам някой да идентифицира тялото й. Имаше много начини да я ликвидира. Трябваше да помисли за подробностите. Излегнат на леглото, той се замисли за тях и неочаквано усети, че е получил ерекция. Смъртта е върховен оргазъм. Да, той знаеше как да го направи. Беше толкова просто. Нямаше да остане нищо от нея. Константин Демирис щеше да бъде доволен.

23. Глава

Крайморската вила на Константин Демирис бе на три мили северно от Пирея. Демирис пристигна там към седем вечерта. Спря пред гаража, излезе от колата и се запъти към къщата. Още не бе стигнал пред вратата и тя се отвори. На прага стоеше непознат мъж.

— Добър вечер, господин Демирис.

Вътре имаше пет-шест полицаи.

— Какво става тук? — попита Константин.

— Аз съм лейтенант от полицията, казвам се Теофилос и…

Демирис го избута и влезе в хола. Всичко беше надолу с главата. Столовете и масите бяха преобърнати. Една от роклите на Мелина се търкаляше скъсана на пода. Демирис я вдигна.

— Къде е жена ми? Имахме среща.

— Няма я тук — отговори лейтенантът. — Претърсихме къщата, огледахме и плажа. По всичко личи, че в къщата са влизали крадци.

— Но къде е Мелина? Тя ли ви повика? Тук ли беше тя?

— Според нас е идвала по някое време. — Лейтенантът му подаде дамски часовник. Стъклото бе счупено, стрелките показваха три часа.

— Това часовникът на вашата жена ли е?

— Прилича на него.

— На гърба е написано „На Мелина с обич, Коста.“

— Значи е нейният. Подарък за рождения й ден.

Теофилос посочи няколко тъмни петна по килима.

— Това е кръв. — Мъжът вдигна и един нож, като внимаваше да не го докосне до дръжката. Острието бе цялото в кръв.

— Виждали ли сте този нож?

Демирис хвърли бегъл поглед на ножа.

— Не. Да не искате да кажете, че е мъртва?

— Много е възможно, господине. Открихме по пясъка следи от кръв, които водеха към водата.

— Боже Господи! — рече Демирис.

— За щастие отпечатъците по дръжката са съвсем ясни.

Демирис се отпусна на един стол.

— Значи ще хванете престъпника.

— Да, при условие, че има досие при нас. Следи от пръсти има по цялата къща и ще трябва да определим на кого са. Ако нямате нищо против, ще вземем и вашите — за да ги елиминираме.

— Разбира се — рече Демирис след кратко колебание.

— Колегата ще се погрижи за това.

Демирис приближи полицая, който държеше тампон с мастило за снемане на отпечатъци.

— Бихте ли поставили пръстите си тук, господине. — След минута всичко бе готово. — Чиста формалност.

— Да, разбирам.

Лейтенант Теофилос подаде на Демирис малка визитна картичка.

— Можете ли да ни кажете нещо за това, господин Демирис?

На нея пишеше ЧАСТНА ДЕТЕКТИВСКА АГЕНЦИЯ „КАТЕЛАНОС“. Върна я на полицая.

— Не. Важно ли е?

— Засега не мога да кажа. Ще проверим.

— Естествено. Искам да направите всичко възможно, за да разберете кой е виновен. И ми съобщете, ако откриете нещо във връзка с жена ми.

Лейтенант Теофилос го погледна и кимна.

— Не се безпокойте. Веднага ще ви известим.

Мелина. Златното момиче, привлекателната умна и забавна Мелина. Колко хубаво бе всичко в началото. След това тя уби техния син, а за такова нещо прошка няма. Единствено смъртта…

Към обяд на следващия ден го потърсиха. Константин Демирис имаше важно съвещание, когато уредбата на бюрото му иззвъня.

— Прощавайте, господин Демирис… — рече секретарката.

— Казах ви да не ме безпокоите.

— Зная, господине, но на телефона е инспектор Лаванос. Твърди, че е спешно. Да му кажа ли, че…

— Не, свържи ме. Моля да ме извините за момент, господа — обърна се той към мъжете в кабинета. Вдигна слушалката и каза: — Демирис на телефона.

— Обажда се главен инспектор Лаванос от Централното управление. Имаме сведения, които може би ще ви заинтересуват. Ще ви бъде ли удобно да дойдете в управлението?

— Сведенията във връзка с жена ми ли са?

— Ако нямате нищо против, предпочитам да не го обсъждам по телефона.

Демирис се поколеба, но каза:

— Идвам веднага. — Остави слушалката и се обърна към присъстващите в кабинета. — Предлагам да минете в залата за обяд и там да обсъдите предложението ми. Надявам се да съм тук за обяда.

Думите му бяха посрещнати с одобрителен шум. След пет минути той беше на път за полицейското управление.

В кабинета на инспектора го чакаха пет-шест души. Сред тях бе и лейтенантът, с когото се запозна във вилата. Представиха му и прокурора Делма.

Нисък набит мъж, с надвиснали над очите вежди, той имаше кръгло лице и безскрупулен поглед.

— Какво се е случило? — попита Демирис. — Имате ли някакви вести от жена ми?

— Честно да ви кажа — започна главният инспектор, — попаднахме на данни, които ни озадачиха и се надяваме, че ще можете да ни помогнете.

— Зная твърде малко, за да ви бъда полезен. Всичко е толкова неочаквано…

— Вие имахте среща с жена си в три часа във вилата, нали?

— Моля? Не. Госпожа Демирис ми телефонира и поиска да се срещнем там в седем часа.

— Странно, прислужничката у дома ви ни каза, че около два часа сте телефонирали на жена си и сте настояли тя да отиде във вилата и да ви чака там.

— Нещо не е разбрала. Жена ми се обади, за да ми каже, че ще ме чака в седем вечерта.

— Разбирам. Значи прислужничката не е разбрала.

— Очевидно.

— Знаете ли какви са били причините жена ви да ви повика на такава среща?

— Предполагам, за да ме уговаря да се откажа от развода.

— Казали сте на жена си, че имате намерение да се развеждате?

— Да.

— Прислужничката твърди, че е дочула телефонен разговор на госпожа Демирис с вас, от който е разбрала, че жена ви иска развод.

— Пукната пара не давам за това, какво казва прислужничката. Ще трябва да повярвате на мен.

— Господин Демирис, държите ли бански гащета във вилата си?

— Във вилата ли? Не. Отдавна се отказах да се къпя в морето. Плувам само в басейна у дома.

Главният инспектор отвори едно от чекмеджетата на бюрото и извади чифт бански гащета в найлонов плик. Вдигна ги, за да може Демирис да ги разгледа.

— Ваши ли са?

— Може и да са мои.

— С вашите инициали са.

— Да, май че са мои.

— Намерихме ги в един шкаф във вилата ви.

— Така ли? Вероятно са забравени там. Но защо…?

— Още са мокри от морската вода. Анализът показа, че това е вода от вашето заливче. Имат и петна от кръв.

В стаята бе станало много горещо.

— Значи някой друг ги е оставил там — твърде заяви Демирис.

— Защо ще го прави? — попита прокурорът. — Този въпрос също не е изяснен.

Главният инспектор взе малкото пликче на бюрото и извади от него златно копче.

— Моите хора го намериха под един килим във вилата. Познавате ли го?

— Не.

— От ваше сако е. Позволихме си да прегледаме гардероба ви тази сутрин. На един от блейзерите ви липсва точно такова копче. Конците напълно съвпадат. Само преди седмица сакото е било на химическо чистене.

— Не съм…

— Господин Демирис, вие споменахте, че сте съобщили на жена си, че искате развод, а тя се е опитала да ви разубеди.

— Точно така.

Главният инспектор взе в ръка визитната картичка, която му бе показал във вилата предишния ден.

— Изпратихме човек в детективска агенция „Кателанос“

— Казах ви, че никога не съм чувал за тях.

— Жена ви ги е наела, за да я охраняват.

— Мелина? — стъписан възкликна Демирис. — Но от какво да я охраняват?

— От вас. Според собственика на фирмата, жена ви е искала да се разведе с вас и вие сте я предупредили, че ако подаде молба, ще я убиете. Попитал я защо не отиде в полицията, за да поиска защита. Отговорила, че не иска да се шуми около случая.

— Тръгвам си, защото не желая да слушам повече тези лъжи. Няма смисъл да…

Главният инспектор издърпа едно чекмедже и извади ножа, който бяха намерили във вилата.

— Вчера сте казали на офицера, че не познавате този нож.

— Точно така.

— Но по него открихме ваши отпечатъци.

Демирис зяпна от изненада.

— Мои? Трябва да има някаква грешка. Това не е възможно!

Умът му трескаво работеше. Бързо прехвърли доказателствата, които едно след друго се трупаха срещу него: прислужничката твърди, че се е обадил на жена си в два и е поръчал да отиде сама във вилата край морето… банските му гащета, покрити с кръв… копче от негов блейзер… нож с неговите отпечатъци по дръжката.

— Как не разбирате, идиоти такива, че цялата работа е скалъпена — разкрещя се той. — Някой е занесъл банските във вилата, напръскал е тях и ножа с кръв, откъснал е копче от сакото ми и…

Прокурорът го прекъсна:

— Господин Демирис, обяснете ни, моля ви, защо по дръжката на ножа има ваши отпечатъци?

— Това… това не зная. Всъщност, чакайте. Спомних си. Мелина ме помоли да срежа връвта на някакъв пакет. Това сигурно е ножът, който ми подаде. Ето защо и отпечатъците ми са на него.

— И какво имаше в пакета?

— Ами не зная.

— Как така?

— Само срязах връвта. Тя изобщо не отвори пакета.

— Как си обяснявате присъствието на капки кръв върху килима и пясъка, по посока на водата?

— За мен е очевидно бързо го прекъсна Демирис, — че Мелина се е порязала и е тръгнала към морето, за да си помислите, че съм я убил. Опитва се да си отмъсти, защото й казах, че ще се разведа с нея. А сега положително се е скрила някъде и тайничко се смее, защото си мисли, че ще ме арестувате. Мелина е жива и здрава точно толкова, колкото и аз.

— Де да беше така, господине — сериозно заяви прокурорът. — Тази сутрин извадихме тялото й от морето. Била е намушкана с нож и удавена. Господин Демирис, задържам ви по обвинение в убийството на жена ви.

24. Глава

В началото Мелина нямаше представа как ще осъществи плана си. Знаеше само, че мъжът й иска да унищожи брат й, а тя не трябва да позволи това. Коста трябваше да бъде спрян по някакъв начин. Нейният собствен живот вече нямаше значение. Дните и нощите й бяха изпълнени с болка и унижение. Спомни си как Спирос се бе опитал да я предпази от този брак. Не бива да се омъжваш за Демирис. Той е истинско чудовище. Ще те съсипе. Ала тя бе твърде влюбена, за да го послуша. Сега се налагаше да помисли, как да ликвидира собствения си съпруг. Как? Мисли като Коста, реши тя. Така и направи. До сутринта бе измислила всички подробности. Останалото се подреди лесно и просто.

Константин Демирис работеше в кабинета, когато Мелина влезе при него. Държеше пакет, стегнат с канап. Носеше и голям кухненски нож.

— Коста, би ли срязал този канап? Не мога да се справя с него.

— Естествено, че няма да можеш — ядосано отвърна той. — Не си и чувала как се държи нож. — Той дръпна пакета от ръката й и се залови с канапа. — Защо не накара някой от прислугата да го среже?

Мелина замълча.

— Ето! — рече той и остави ножа на масата. Тя внимателно го хвана за върха.

— Коста, не може да продължава така — тихо промълви тя. — Аз все още те обичам. Ти сигурно също имаш някакви чувства към мен. Спомняш ли си прекрасното време, което бяхме все заедно? А нощта на първата ни брачна нощ, когато…

— За бога — троснато рече Демирис. — Как не разбираш? Всичко е свършено. Не желая да имам нищо общо с теб. Излизай, че ми се повдига като те гледам.

Мелина стоеше с широко отворени очи, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Е, добре. Нека бъде по твоему — тихо рече тя и излезе от кабинета с ножа в ръка.

— Забрави си пакета — извика Демирис след нея. Но тя не се върна.

Мелина влезе в стаята на съпруга си и отвори вратата на гардероба. Вътре висяха десетки костюми. В дъното бяха спортните сака. Откъсна едно от златните им копчета. Пусна го в джоба си.

После отвори някакво чекмедже и измъкна чифт бански гащета с неговите инициали. Почти свърших, въздъхна тя.

Детективска агенция „Кателанос“ се намираше на улица „Софоклис“ в стара ъглова тухлена сграда. Мелина влезе в кабинета на собственика на агенцията, господин Кателанос — дребен плешив мъж с тънички мустаци.

— Добро утро, госпожо Демирис. С какво мога да ви бъда полезен?

— Имам нужда от защита.

— Каква защита?

— От съпруга ми.

Кателанос смръщи вежди. Надушваше опасност. Твърде неразумно бе да се заема със случаи, които можеха да засегнат мъже с властта на Константин Демирис.

— Защо не се обърнете към полицията?

— Не мога да направя такова нещо. Не искам да се разчува. Държа да го запазя в тайна. Казах му, че искам развод, а той заплаши, че ще ме убие, ако направя такова нещо. Точно затова и дойдох при вас.

— Разбирам. Какво точно искате от мен?

— Да назначите няколко души, които да ме охраняват.

Красива жена, помисли си Кателанос. Малко нервна. Трудно беше да повярва, че съпругът й ще иска да й причини някакво зло. Вероятно става дума за някаква малка семейна свада, която ще отмине за два-три дни.

Защо да се отказва от един тлъстичък хонорар. Кателанос реши, че си заслужава риска.

— Е добре — рече той. — Ще ви изпратя най-способния колега. Откога искате да започнем?

— От понеделник.

Прав беше. Нямаше нищо спешно. Мелина стана.

— Ще ви се обадя. Имате ли визитна картичка?

— Да, разбира се.

Кателанос й подаде визитната си картичка и я изпрати до вратата. Обичам такива клиенти, мислеше си той. Името й ще привлече и други клиенти.

Мелина се прибра у дома и се обади на Спирос.

— Искам да ти съобщя една хубава новина. — Гласът й потрепваше от вълнение. — Коста иска мир.

— Моля? Не му вярвам, Мелина. Това е някакъв номер. Той не е…

— Не си прав. Наистина го иска. Дава си сметка колко е глупаво да се карате непрестанно. Иска мир и спокойствие в семейството.

— Не зная — рече Спирос след кратко мълчание.

— Дай му поне шанс. Предлага да се срещнете в къщата ти при Акрокоринт днес в три следобед.

— Но дотам има три часа път. Защо да не се видим в града?

— Не знам, така ми каза — рече Мелина. — Щом е в името на мира.

— Добре. Ще отида. Правя го само заради теб.

— Заради нас двамата — уточни Мелина. — Довиждане, Спирос.

— Довиждане.

Мелина телефонира и на Константин.

— Какво има? Зает съм — грубо я сряза той.

— Току-що ми се обади Спирос. Би искал да сключите примирие.

Последва кратък презрителен смях.

— В това не се съмнявам. Веднъж да приключа с него и ще потъне завинаги в пълен мир.

— Твърди, че не желае да се карате повече. Иска да ти продаде корабите си.

— Да ми ги продаде ли? Сигурна ли си?

В гласа му ясно прозвучаха нотки на искрен интерес.

— Да, твърди, че са му омръзнали.

— Чудесно. Кажи му да изпрати счетоводителите си при мен и.

— Не. Той предпочита да се срещнете днес следобед в три часа в Акрокоринт.

— В неговата вила?

— Да. На спокойствие. Ще бъдете само двамата. Не иска никой да разбере.

В това не се съмнявам, помисли си Демирис със задоволство. Когато се разчуе, ще стане за смях.

— Добре — отговори Демирис. — Предай му, че ще отида.

Пътят до Акрокоринт, дълъг и лъкатушещ, минаваше през плодородни земи, където въздухът ухаеше на грозде, лимони и сено. Спирос Ламбру мина покрай античните руини. В далечината се виждаха полегналите колони на Елефсис, разрушените олтари на по-малките богове. Мислеше си за Демирис.

Ламбру пристигна пръв. Спря колата пред вратата на вилата, но известно време остана вътре, замислен за предстоящата среща. Дали Константин наистина искаше примирие, или това бе поредният му капан? Но ако нещо се случеше с него, Мелина знаеше къде е. Спирос излезе и обиколи къщата — красива стара дървена къща, с изглед към Коринт. Като момче прекарваше тук с баща си почивните дни. Ходеха на лов за дребен дивеч. Ето че сега пак му се налагаше да ловува, но много по-едър дивеч.

След петнайсетина минути пристигна и Константин Демирис. Той забеляза, че Спирос е дошъл и го чака и, естествено, изпита искрено задоволство. Значи след всичките тези години е решил да се признае за победен. Влезе в къщата. Застанали един срещу друг, двамата мъже се гледаха изпитателно.

— И така, скъпи ми Спирос — започна Демирис, — стигнахме до края на пътя.

— Искам тази лудост да спре, Коста. Отидохме доста далеч.

— Напълно съм съгласен. Колко кораба имаш, Спирос?

— Моля? — С нескрита изненада попита Спирос.

— Питам те какъв е броят на твоите кораби. Ще купя всичките. Със съществен отбив от цената, естествено.

Ламбру не вярваше на ушите си.

— Ще купиш моите кораби ли?

— Искам да взема всички. По този начин ще стана най-могъщия собственик на кораби в света.

— Ти да не си полудял? Какво те кара да мислиш, че ще ти продам корабите си?

Ред беше на Демирис да се изненада.

— Нали точно за това е тази среща?

— Тук сме, защото ти си поискал да сключим мир.

— Аз ли — Лицето на Демирис помръкна. — Кой ти каза такова нещо?

— Мелина.

Двамата прозряха истината.

— Тя ти каза, че искам мир, така ли?

— Че искам да ти продам корабите си?!

— Глупачка такава! — избухна Демирис. — Сигурно си е въобразила, че като ни събере, няма как да не стигнем до някакво споразумение. Тя е по-глупава и от теб, Ламбру. Цял следобед загубих.

Константин Демирис се обърна и излезе от стаята. Спирос го изпрати с поглед. Мелина не биваше да ни лъже. Трябваше отдавна да е проумяла, че с мъжа й никога няма да се разберем. Твърде късно е. Винаги е било късно.

Около един и половина същия следобед Мелина позвъни на прислужничката.

— Андреа, би ли ми донесла чаша чай?

— Разбира се, госпожо. — Момичето излезе от стаята и когато десетина минути по-късно се върна, завари господарката си да говори по телефона. Беше ядосана.

— Не, Коста, решението е взето и всичко възможно ще направя, за да бъде колкото може по-скандално и по-публично.

Смутена, Андреа остави подноса и понечи да излезе, но Мелина й махна да остане.

— Колкото и да ме заплашваш, това няма да промени нищо продължи да говори Мелина. Не, никога. Не ме интересува какво ще кажеш. Не можеш да ме изплашиш, Коста. Не. Какъв смисъл има? Е, добре. Ще се видим във вилата на плажа, но отсега ти казвам, че няма никакъв смисъл. Да, сама ще дойда. След час ли? Добре.

Мелина бавно остави слушалката.

— Трябва да се срещна със съпруга си във вилата — обърна се тя към Андреа. — Ако не се прибера до шест, ще се обадиш в полицията.

— Не искате ли шофьорът да ви придружи? — попита Андреа смутено.

— Не, господин Демирис държи да отида сама.

— Добре, госпожо.

Имаше да свърши още нещо. Животът на Катерин Алегзандър бе в опасност. Трябваше да я предупреди. Някой от мъжете, които вечеряха у тях, щеше да я убие. Няма да имаш възможност да я видиш. Изпратих човек да я отстрани. Мелина поръча разговор с кантората на мъжа си в Лондон.

— Работи ли при вас Катерин Алегзандър?

— Да, но е момента отсъства. Можем ли да ви помогнем с нещо?

Мелина се поколеба. Съобщението й бе прекалено спешно, за да се довери на някой друг. Само че нямаше време да се обажда втори път. Спомни си, че Коста бе споменал за някой си Уим Вандийн, геният на кантората.

— Може ли да говоря с господин Вандийн?

— Един момент.

— Ало?

Тя едва го чуваше.

— Искам да предам нещо за Катерин Алегзандър. Много е важно. Бихте ли се погрижили на всяка цена да стигне до нея?

— Катерин Алегзандър.

— Да. Предайте й… предайте й, че животът й е в опасност. Ще се опитат да я убият… Възможно е някой от пристигналите от Атина.

— Атина…

— Да.

— Атина има население от осемстотин и шест хиляди…

Очевидно Мелина не успя да го убеди в сериозността на положението. Затвори телефона. Направила бе всичко възможно.

Уим се върна на бюрото си. Не можеше да проумее току-що чутото по телефона. Някой ще се опита да убие Катерин. Тази година в Англия са извършени сто и четиринайсет убийства, Катерин ще бъде сто и петнайсетото. Един от мъжете, пристигнали от Атина — Джери Хейли, Ив Ренар, Дино Матуси. Един от тях щеше да убие Катерин. Компютърният мозък на Уим тутакси достави цялата информация за тримата мъже. Мисля, че зная кой е убиецът.

Катерин се върна, но Уим не й каза за съобщението.

Искаше да се увери, че е прав.

Всяка вечер Катерин излизаше с някой от тримата мъже и когато на сутринта идваше в кантората, Уим беше вече там. Всеки път, когато влизаше, той сякаш се разочароваше, че отново я вижда.

Кога ще му даде възможност да го направи, питаше се той. Дали да не й каже за обаждането? Нямаше да е честно. Така щеше да се намеси в работата на съдбата.

25. Глава

Пътят с кола до вилата край брега траеше около час. Напълно достатъчно, за да прехвърли събитията от последните двайсет години. Мелина си припомни толкова много неща. Коста, млад и хубав, казва: Пратена сте от боговете, за да покажете на нас, смъртните, какво значи красота. Не бих могъл да кажа нещо, което да бъде достойно за вас Чудесните разходки с яхтата и идиличните прекарвания на Псара. Дните, изпълнени с изненади, и нощите на страстна любов. След това спонтанният аборт, поредицата любовници, авантюрата с Ноел Паж. Побоищата и униженията пред чужди хора. Не виждам защо живееш!, бе казал той. Защо не се самоубиеш? Накрая заплахата да унищожи Спирос. Това преля чашата.

Брегът беше безлюден. Облаци покриваха небето, а откъм морето духаше мразовит вятър. Предзнаменование, помисли тя.

Разходи се за последен път в уютната, пълна с приятни спомени къща.

Сетне се залови да преобръща мебелите, да чупи лампи. Раздра роклята си и я захвърли на пода. Остави визитната картичка на детективското бюро на масичката. Повдигна един от килимите и пусна копчето под него. Свали часовника си, подарък от Коста за един рожден ден, и го разби в масата.

Взе банските гащета и ги занесе на плажа. Намокри ги с морска вода и се върна в къщата. Остана да свърши още нещо. Време е, помисли си тя. Пое дълбоко въздух и извади кухненския нож, като внимаваше да не свали хартията, с която бе увита дръжката. Подържа го миг-два, втренчила поглед в острието. Настъпил бе решителният момент. Трябваше да прободе тялото си достатъчно дълбоко, за да прилича на убийство, и в същото време да й останат сили да изпълни плана си докрай.

Затвори очи и опряла ножа в тялото си, силно натисна.

Болката беше страшна. Кръв бликна от раната. Мелина притисна мокрите гащета до раната и когато подгизнаха от кръв, ги хвърли в шкафа. Усети, че й се завива свят. Огледа се, за да се увери, че не е пропуснала нещо, след което, олюлявайки се, се запъти към вратата. След нея се стичаха алени капки кръв.

Запъти се към брега. Кръвта шуртеше много по-силно. Няма да успея. Коста отново ще спечели. Не бива да го допускам.

Имаше чувството, че пътят до брега няма край. Само още една крачка. И още една.

Продължаваше да върви, като отчаяно се бореше със световъртежа. Пред очите й играеха кръгове. Падна, но се задържа на колене. Не бива да спирам. Изправи се с мъка и продължи напред, докато усети студената вода да се плиска в краката й.

Когато солената вода заля раната, тя изкрещя от непоносимата болка. Правя го заради Спирос. Моят скъп Спирос.

В далечината забеляза облак, който се спускаше над хоризонта. Заплува към него, оставяйки след себе си кървава следа. И, о чудо! Облакът я обгърна нежно и я понесе. Вече не изпитваше болка, всичко наоколо тънеше в мир и спокойствие.

Отивам си у дома. Най-сетне у дома.

26. Глава

Задържам ви по обвинение в убийство на жена ви.

След това събитията започнаха да се развиват като на забавена филмова лента. Ваеха му всички данни, снеха отново отпечатъци от пръстите. Снимаха го и го настаниха в затворническа килия. Направо не му се вярваше, че дръзват да направят всичко това с него.

— Доведете ми Петрос Демонидис. Кажете му, че искам да го видя веднага.

— Господин Демонидис е освободен. Води се следствие.

Значи нямаше към кого да се обърне за помощ, Ще се измъкна от тази каша. Аз съм Константин Демирис.

Поиска да се срещне със специалния прокурор. След около час Делма пристигна в затвора.

— Искали сте да се срещнете с мен.

— Да. Разбрах, че сте установили часа на смъртта на моята жена — три часа.

— Точно така.

— В такъв случай, за да прекратите по-нататъшните издирвания, мога да докажа, че вчера по това време изобщо не съм бил край вилата.

— Можете ли да го докажете?

— Да, разбира се. Имам свидетел.

Седяха в кабинета на инспектора, когато Спирос Ламбру пристигна. Щом го зърна, Демирис възкликна радостно:

— Слава Богу, че си тук, Спирос. Тези идиоти мислят, че съм убил Мелина. Но ти знаеш, че това е невъзможно. Кажи им го.

— Какво да им кажа? — попита Спирос със свити вежди.

— Мелина е била убита вчера следобед в три часа. Ние двамата с теб бяхме в Акрокоринт. Не може да съм отишъл до вилата преди седем. Кажи им, че имахме уговорена среща.

Спирос го гледаше изненадан.

— Каква среща?

Кръвта се дръпна от лицето на Демирис.

— Нали… нали вчера имахме среща? В къщата в Акрокоринт.

— Нещо бъркаш, Коста. Вчера следобед бях сам. Това е истината.

Константин Демирис се вбеси.

— Не може да ми скроиш такъв номер! — скочи той и сграбчи Ламбру за реверите. — Кажи им истината.

Спирос Ламбру го блъсна.

— Истината е, че моята сестра е мъртва и ти си нейният убиец.

— Лъжец! — разкрещя се Демирис. — Лъжец! — Нахвърли се отново върху Ламбру и двама полицаи го хванаха, за да го задържат.

— Мръсник! Знаеш, че съм невинен!

— Това ще решат съдиите. Трябва да си намериш добър адвокат.

Имаше само един човек, който можеше да го спаси.

Наполеон Котас.

27. Глава

Поверителна информация

Запис на психоаналитичен сеанс с Катерин Дъглас

К: Вярваш ли в предчувствия, Алан?

А: За тях няма научни доказателства, но вярвам. Да не би да имаш някакви предчувствия?

К: Да. Не ме напуска усещането, че нещо ужасно ще се случи с мен.

А: Това да не е част от старите сънища?

К: Не. Нали ти казах, че господин Демирис изпрати няколко души от Атина.

А: Да.

К: Помоли ме да се грижа за тях, така че доста време прекарваме заедно.

А: Имаш чувството, че те заплашват с нещо?

К: Не, не точно заплашват. Трудно ми е да ти обясня. Не са направили нищо и в същото време непрестанно очаквам някаква неприятност. И то голяма.

А: Разкажи ми за тях.

К: Единият е французин, Ив Ренар. Развеждам го из музеите, но те изобщо не го интересуват. Иска да го придружа до Стоунхендж следващата събота. Джери Хейли е американец, не е неприятен, но в него има нещо странно. Третият е Дино Матуси. Уж е експерт от компанията на Демирис, а понякога задава такива въпроси, че да се чудиш. Покани ме на разходка с кола. Мислех да взема и Уим с мен но това е друг разговор.

А: Как е Уим?

К: Напоследък се държи странно.

А: В какъв смисъл?

К: Когато сутрин влизам в кантората, той е вече там и ме чака. Никога досега не го е правил. Щом ме види, на лицето му се изписва едва ли не яд. Странно, нали?

А: В този свят няма нищо странно, стига да откриеш ключа към загадките. Сънуваш ли още онези кошмари?

К: Сънувах Константин Демирис. Доста съм объркана.

А: И какво сънува?

К: Питах го защо е бил така внимателен към мен, защо ми даде работа, и ме настани в това жилище. Защо ми е подарил златната брошка.

А: И той какво ти каза?

К: Не си спомням. Но се събудих с вик.

Доктор Алан Хамилтън внимателно изучаваше записа, проследявайки незабележимите следи на подсъзнанието, в търсене на ключ към онова, което безпокоеше Катерин. Според него лошите й предчувствия се дължаха на факта, че тримата мъже бяха пристигнали от Атина, а Атина бе място, свързано с миналото й. Смути го най-вече историята с Уим. Дали Катерин не си въобразяваше? Или пък Уим бе започнал да се държи атипично. Имам час с него след няколко седмици. Дали да не го извикам по-рано?

Алан се замисли за Катерин.

За него бе правило да не се привързва към пациентите, но случаят с Катерин бе друг. Тя беше красива, уязвима и… Но какво правя аз? Нямам право да мисля за нея по този начин. Трябва да се съсредоточа върху нещо друго. Ала мислите му непрестанно се връщаха към Катерин.

Катерин непрекъснато мислеше за Алан. Не бъди такава глупачка, повтаряше си тя. Той е женен. Всички пациенти се привързват към психоаналитиците си. Вероятно ще трябва да намеря аналитик, който да ми помогне да се освободя от своя аналитик.

Щеше да се види с Алан след два дни. Дали да не отложа часа си преди да съм хлътнала съвсем?

Сутринта, преди да отиде при Алан, Катерин се облече много внимателно и отиде на козметик. Щом като няма да го виждам повече, нищо не пречи поне да съм хубава.

Щом прекрачи прага на кабинета, решителността й се стопи. Защо е толкова привлекателен? Как не можахме да се срещнем преди да се ожени? Защо не се запозна с мен, когато бях нормално, здраво човешко същество? Но от друга страна, ако бях здрава, нямаше да го срещна.

— Какво каза?

Катерин разбра, че е започнала да говори на глас. Време беше да му съобщи, че няма да идва повече. Тя си пое дълбоко въздух.

— Алан — изведнъж решителността я напусна. Тя погледна снимката на малката масичка. — Откога си женен?

— Женен ли? — проследи погледа й той. — О, това са сестра ми и нейният син!

Катерин усети как я залива вълна на щастие.

— Но това е чудесно! Искам да кажа такава хубава жена.

— Добре ли си, Катерин?

Кърк Ренолдс непрестанно й задаваше този въпрос. Тогава не се чувствах добре за разлика от сега.

— Да, разбира се — отговори тя. — Значи не си женен?

— Не.

А ще вечеряш ли с мен? Ще спиш ли с мен? Ще се ожениш ли за мен? Ако му зададеше всичките тези въпроси, той положително щеше да реши, че е луда. А може и да съм.

Той я наблюдаваше съсредоточено.

— Катерин, май трябва да прекратим сеансите. Днес ще бъде последният.

— Защо? — със свито сърце попита Катерин. — Да не би да направих нещо, което…

— Не… причината не е в теб. В професионални отношения като нашите, не е редно лекарят да се ангажира емоционално с пациента.

Тя го гледаше с грейнали очи.

— Да не искаш да кажеш, че си емоционално ангажиран с мен?

— Точно така, и затова смятам, че…

— Прав си — съгласи се Катерин. — Нека обсъдим това довечера.

Вечеряха в малък италиански ресторант в центъра на Сохо. Изобщо не усетиха вкуса на храната. Бяха изцяло погълнати един от друг.

— Не е честно, Алан — каза Катерин. — Ти знаеш всичко за мен. Разкажи ми нещо за себе си. Никога ли не си бил женен?

— Не, бил съм само сгоден.

— И какво стана?

— Беше през войната. Живеехме в малък апартамент. Работех в болницата и един ден, когато след дежурство се прибрах, от сградата нямаше и следа… — Катерин усети мъката в гласа му. — Нищо не беше останало.

Тя сложи ръка върху неговата.

— О, Алан.

— Много време ми трябваше, за да преодолея мъката. Оттогава не срещнах жена, за която да поискам да се оженя. — А очите му казваха оттогава досега.

Седяха в ресторанта четири часа, бъбриха за какво ли не — за театър, за медицина, за политика, но истинския разговор не проведоха. Напрежението растеше и двамата го усещаха.

Най-накрая Алан поде темата.

— Катерин, това, което тази сутрин ти казах за отношенията между лекар и пациент…

— Опиши ми жилището си.

Събличаха се едновременно и трескаво. Докато сваляше дрехите си, Катерин си мислеше за това колко по-различно се чувстваше с Кърк Ренолдс. Сега бе съвсем друго. Разликата е в това, че сега съм влюбена.

Тя лежеше в леглото и го чакаше, а когато той се наведе и я взе в прегръдките си, всичките й страхове, че няма да може никога да бъде с мъж, се изпариха. Ласките им бяха нежни, а после все по-жадни и по-страстни. Когато телата им се сляха, Катерин извика от искрена и дълбока радост. Отново съм аз, въздъхна тя. Благодаря ти!

Катерин държеше Алан здраво в прегръдките си, сякаш се боеше да не го изпусне.

Когато най-сетне усети, че е възвърнала способността си да говори, промълви:

— Знаете как да лекувате пациентите си, докторе.

28. Глава

Катерин научи за арестуването на Константин Демирис от заглавията на вестниците. Не можеше да повярва! Когато отиде на работа, всички бяха в траурно настроение.

— Чу ли новината? — завайка се Ивлин. — Какво ще правим сега?

— Ще се стараем да се държим така, както винаги е искал. Сигурна съм, че има някаква грешка. Ще се опитам да се свържа с него по телефона.

Но това бе невъзможно.

Константин Демирис бе най-важният затворник, който някога бе лежал в Централния затвор на Атина. Прокурорът бе наредил отношението към него да бъде като към всеки задържан. Демирис бе поискал достъп до телефон, телекс и куриерска служба. Всичките му искания бяха отхвърлени.

Той не можеше да си отговори кой може да е убил Мелина. В началото допускаше, че това е крадец, изненадан от Мелина в момента, когато е тършувал във вилата. Но щом чу доказателствата, веднага му стана ясно, че някой му е скроил номер. Но кой? Кой? Най-вероятно — Спирос Ламбру. Спирос обаче обичаше сестра си като никой друг на този свят, и никога не би допуснал такова нещо.

Подозренията му се прехвърлиха към бандата на Тони Ризоли. Вероятно са разбрали какво е постигнало Тони и кой е виновен за това и бяха решили да си отмъстят по този начин. Но едва ли. Ако мафията искаше да разчисти сметките си с него, той щеше да го знае предварително.

И така, седнал в килията, Демирис прехвърляше една след друга всички възможности, опитвайки се да разреши загадката. След като отхвърли всички варианти, стигна до предположението, че Мелина бе извършила самоубийство. По този начин го бе хванала натясно със собствената си смърт. Демирис си спомни номера, който бе скроил на Ноел Паж и Лари Дъглас, и как по горчива ирония на съдбата се бе озовал в почти същото положение. Щяха да го съдят за убийство, което не бе извършил.

— Адвокатът ви е тук — каза надзирателят.

Демирис се изправи и го последва в малката стая за свиждане. Адвокатът го чакаше. Казваше се Василики, петдесетгодишен, с побеляла коса и профил на филмова звезда. Носеше му се славата на първокласен специалист по криминални дела. Но достатъчно ли бе това?

— Имате петнайсет минути — съобщи надзирателят и ги остави сами.

— Е, кога ще ме измъкнете оттук? — попита раздразнено Демирис. — За какво ви плащам?

— Господин Демирис, не мисля, че ще е толкова лесно. Главният прокурор отказва да…

— Главният прокурор е истински глупак. Не могат да ме държат тук. Ами гаранцията? Ще им дам колкото пари поискат.

Василики стисна притеснено устни.

— Отказаха пускане под гаранция. Прегледах доказателствата, които полицията има срещу вас, и… трябва да призная, че са доста тревожни.

— Тревожни или не, аз не съм убил Мелина. Невинен съм!

— Да, разбира се. Имате ли някаква представа кой може да го е извършил?

— Жена ми се е самоубила.

Адвокатът зяпна.

— Извинете, господин Демирис, но това надали е най-правилната защита — рече той, след като се съвзе от изненадата. — Налага се да измислите нещо по-добро.

Демирис чудесно знаеше, че е съвсем прав. Нямаше съдебни заседатели в света, които да приемат неговата версия.

Рано на следващата сутрин адвокатът отново посети Демирис.

— Не нося добри новини.

Демирис едва се сдържа да не се изсмее с глас. Стоеше в затвора с перспективата да получи смъртна присъда, а този глупак му казва, че има лоши новини. По-лошо от това, здраве му кажи.

— И какви са те?

— Става дума за вашия щурей.

— Спирос ли? Е?

— Получих информация, че е бил в полицията и съобщил, че Катерин Дъглас е още жива. Не познавам добре делото на Ноел Паж и Лари Дъглас, но…

Константин Демирис не го слушаше. Тревогите около собствената му съдба съвсем бяха изместили от съзнанието мислите за Катерин. Ако я откриеха и проговореше, щяха да му лепнат и обвинение за смъртта на Ноел и Лари. Изпратил бе човек да се погрижи за нея, но ето че задачата стана спешна.

Той се пресегна през масата и стисна ръката на адвоката.

— Искам веднага да изпратите съобщение в Лондон.

Прочете съобщението два пъти и усети, че отново го обзема сексуалната възбуда, която го връхлиташе винаги, когато започваше да работи по дадена задача. Все едно играеше ролята на Бог. Той решаваше кой да живее и кой да умре. Само че имаше един проблем. Ако трябваше веднага да се заеме с това, нямаше да му остане време да подготви плана си. Налагаше се да импровизира нещо. За да заприлича на нещастен случай. Тази вечер.

29. Глава

Поверителна информация

Запис на психоаналитичен сеанс с Уим Вандийн

А: Как се чувстваш?

У: Добре съм. Дойдох с такси. Името на шофьора бе Роналд Кристи. Разрешително за работа номер три, нула, две, седем, едно, документ на колата номер три, нула, седем, нула. По пътя се разминахме с трийсет и седем ровъра, едно бентли, десет ягуара, шест остина и един ролс-ройс, двайсет и седем мотоциклета и шест велосипеда.

А: Как върви работата?

У: Ти знаеш.

А: Кажи ми все пак.

У: Мразя хората там.

А: А Катерин Алегзандър? Уим, питах те за Катерин Алегзандър? Уим?

У: Тя няма да работи вече там.

А: Че защо? Кой ти каза?

У: Тя ми каза.

А: Катерин ти каза, че ще я убият, така ли?

У: Другата ми каза.

А: Коя е тази друга?

А: Жена му.

А: Чия жена, Уим?

У: На Константин Демирис.

А: Тя ли ти каза, че Катерин Демирис ще бъде убита?

У: Да, госпожа Демирис. Неговата жена. Обади ми се от Гърция.

А: А кой ще убие Катерин?

У: Един от мъжете.

А: Искаш да кажеш един от мъжете, които дойдоха от Атина ли?

У: Да.

А: Уим, налага се да приключим за днес. Трябва да тръгвам.

У: Добре.

30. Глава

Няколко минути преди края на работния ден Ивлин и останалите служители се приготвяха да си тръгват. Ивлин влезе в кабинета на Катерин.

— В „Крайтириън“ дават „Чудо на 34-та улица“. Много го хвалят. Искаш ли да го гледаме тази вечер?

— Не мога — отговори Катерин. — Благодаря ти, Ивлин. Обещах на Джери Хейли да отида на театър с него.

— Тези хора не ти дават да дишаш. Е, добре. Приятно прекарване.

Катерин чу как колегите й излизат един по един. Най-накрая настъпи тишина. Хвърли последен поглед на бюрото, увери се, че всичко е на място, облече палтото си, взе чантата и тръгна по коридора. Вече бе до вратата, когато телефонът в стаята й иззвъня. Катерин се поколеба. Дали да се върне? Погледна часовника си, закъсняваше. Телефонът продължаваше да звъни. Тя изтича и вдигна слушалката.

— Ало.

— Катерин — прозвуча тревожният и задъхан глас на Алан Хамилтън. — Добре, че те хванах.

— Случило ли се е нещо?

— В голяма опасност си. Те ще се опитат да те убият.

Тя тихичко простена. Най-страшните й кошмари се оказаха действителност. Усети, че й прилошава.

— Кой ще ме убие?

— Не зная. Но искам да стоиш там. Не излизай от кабинета. С никого не разговаряй. Идвам да те взема.

— Алан, аз…

— Не се тревожи. Заключи се. Идвам. Всичко ще се оправи.

Линията прекъсна.

Катерин бавно остави слушалката на място.

— О, Господи! — въздъхна тя.

На прага на кабинета й се появи Атанас. Видя колко пребледняла е Катерин и бързо се приближи до нея.

— Случило ли се е нещо, госпожице Алегзандър?

— Някой… някой ще се опита да ме убие — рече тя, като се обърна към него.

Той я гледаше изненадан.

— Но кой? Кой може да иска такова нещо?

— Не зная.

На външната врата се почука. Атанас я погледна.

— Да отида ли да…?

— Не — бързо го спря тя. — Не пускай никого. Доктор Хамилтън е тръгнал насам.

Отново почукаха на вратата. Този път по-силно.

— Може да се скриете в мазето — прошепна Атанас. — Там ще сте на сигурно място.

— Добре — кимна тя нервно.

Двамата се запътиха към дъното на коридора, където се намираше вратата за стълбището.

— Когато доктор Хамилтън пристигне, кажи му къде съм.

— Няма ли да ви е страх сама долу?

— Не.

Атанас запали лампата и я поведе по стълбите.

— Тук никой няма да ви открие — увери я той. — Но кой би искал да ви убие?

Тя мислеше за Константин Демирис и сънищата си. Той ще те убие. Но това бе само сън.

— Не съм сигурна.

Атанас се извърна и я изгледа.

— Мисля, че зная кой е.

— Кой?

— Аз. — Незнайно как в ръката му блесна нож.

Той го опря в гърлото й.

— Недей, не е време за игра.

Тя усети силния натиск на ножа.

— Чела ли си „Среща в Самара“, Катерин? Не? Е, сега е вече малко късно. Разказва се за един човек, който успял да се спаси от смъртта. Отишъл в Самара, но смъртта го чакала там. Тук ще бъде твоята Самара, Катерин.

Отвратително бе да слуша тези ужасяващи слова от устата на това уж невинно момче.

— Но моля те, какво правиш…

Той я удари през лицето.

— Смяташ, че едно толкова малко момче не може да го направи ли? Е, успях ли да те изненадам? Това е защото съм прекрасен актьор. А знаеш ли защо изглеждам толкова млад? Защото докато растях, нямаше достатъчно храна. Живеех от остатъците, които събирах от кофите за смет. — Той държеше ножа, опрян в гърлото й, и я избутваше към стената. — Когато бях малък, войниците изнасилиха майка ми и баща ми, след това ги посякоха, а накрая изнасилиха и мен. Захвърлиха ме там, за да умра.

Той я избутваше все по-навътре в мазето.

— Никога не съм направила нещо, с което да те засегна.

В тази работа няма нищо лично — засмя се той. — Само си върша работата. Струваш петдесет хиляди долара мъртва.

Сякаш завеса се спусна пред очите й. Част от душата й се отдели, за да наблюдава всичко отстрани.

— Страхотен план бях измислил за нас двамата. Но шефът нещо се разбърза и ще се наложи да импровизираме.

Катерин все по-осезателно усещаше върха на ножа. Атанас разпра деколтето й.

— Хубаво — рече той. — Много хубаво. Бях замислил едно весело прекарване с теб, но щом твоето докторче идва насам, няма да ни остане време. Жалко. Страхотен любовник съм.

Катерин се задушаваше, едва си поемаше дъх. Атанас бръкна във вътрешния джоб на якето си и извади бутилка. Течността беше бледожълта.

— Пила ли си някога сливова? Сега ще пийнем за теб и за твоята гибел. Какво ще кажеш, а? — Той дръпна ножа за малко, за да отвори с него бутилката и в този миг Катерин се изкуши да побегне.

— Хайде — рече Атанас. — Опитай. Моля те.

— Виж какво — подзе Катерин — Ще ти платя…

— Спести си усилието — Атанас гаврътна голяма глътка и й подаде бутилката. — Пий — заповяда той.

— Не. Не искам…

— Пий!

Катерин пое бутилката и пийна съвсем малко. Силният алкохол изгори гърлото й. Атанас отново надигна шишето.

— Кой пропя пред твоя лекар, че някой се кани да те убие?

— Не зная…

— Е, вече няма значение. — Атанас посочи дебелия стълб, който подпираше тавана и рече: — Иди там!

Катерин обърна очи към вратата. Усети стоманеното острие.

— Не ме карай да повтарям.

Катерин отиде до стълба.

— Браво на теб. Сядай на земята — каза Атанас и обърна глава. В този миг Катерин се спусна напред.

Затича се към стълбището, а сърцето й щеше да изхвръкне. Бягаше с всички сили. Стигна първото стъпало, после второто и в същия миг усети, как ръката му сграбчва крака й и я дръпва назад. Беше невероятно силен.

— Кучка! — Той впи пръсти в косите й и извърна лицето й към себе си. — Опиташ ли още веднъж, ще ти счупя краката.

Усети острието на ножа между лопатките на гърба си.

— Тръгвай!

Атанас я върна до стълба и я блъсна на земята.

— Не мърдай оттук!

Атанас спря до купчината кашони, вързани със здраво въже. Отряза две парчета от него и се върна при нея.

— Сложи ръцете си зад стълба.

— Но Не искам…

Той я удари през лицето и пред очите й заиграха червени кръгове.

— Никога не ми казвай „не“. Прави каквото ти казвам, преди да съм отрязал тъпата ти глава.

Катерин послушно изпълни нареждането му и само след миг връвта се впи в китките й. Усети, че кръвообращението й спира.

— Моля те — простена тя. — Много е стегнато.

— Много е добре — ухили се той. После завърза глезените й. След това се изправи. — Ето. Готово. Здраво и удобно. — Отпи още една голяма глътка. — Не искаш ли да си пийнеш още малко?

Катерин поклати глава.

— Както искаш — сви рамене той.

Тя го гледаше как надига за пореден път шишето. Може да се напие и да заспи, помисли си тя отчаяно.

— Изпивам поне четвърт на ден — похвали се той и остави празното шише на циментовия под. — Е, да се залавяме за работа.

— Какво смяташ да правиш?

— Ще ти приготвим един нещастен случай. Този път ще бъде истински шедьовър. Може дори да поискам двойна такса от Демирис.

Демирис! Значи не е било сън! Той е бил зад всичко това. Но защо?

Атанас отиде до грамадния котел. Свали предпазния капак и заразглежда сигналната светлина и осемте нагревателя. Предпазният клапан бе поставен в специално гнездо. Атанас пъхна една треска така, че блокира действието на клапата и завъртя копчето на максимума. Стрелката на циферблата показваше 150 градуса. Доволен от свършеното, се върна при Катерин.

— Спомняш ли си колко ядове си имахме с тази „пещ“? — попита Атанас. — Е, в крайна сметка ще се наложи да експлодира. Когато стрелката стигне четиристотин градуса, котелът ще избухне. Знаеш ли какво ще стане тогава? Газовите инсталации ще се разкъсат и всичко ще пламне. Цялата сграда ще избухне като бомба.

— Ти си полудял! Има невинни хора, които…

— Няма невинни хора. Вие американците вярвате в щастливия край, нали? Големи глупаци сте. Няма такива неща. — Той се пресегна и провери здраво ли са вързани ръцете й. Въжето бе разранило китките й, Атанас прокара бавно ръце по гърдите на Катерин, наведе се и ги целуна. — Колко жалко, че нямаме време. Дори не можеш да си представиш какво губиш. — Сграбчи косите й и впи устни в нейните. Блъсна я миризмата на ракия. — Сбогом, Катерин — рече той и се изправи.

— Не ме оставяй — простена тя. — Нека да поговорим…

— Трябва да хвана самолета. Връщам се в Атина. — Тя го изпрати с поглед. — Ще оставя лампата да свети, за да не пропуснеш нещо.

Миг по-късно Катерин чу как тежката врата на мазето се затръшна, резето щракна и настъпи тишина. Беше съвсем сама. Вдигна очи към циферблата. Стрелката бързо се движеше нагоре. 160, после 170 градуса. Катерин отчаяно се мъчеше да освободи ръцете си, но колкото повече дърпаше, толкова по-здраво се затягаше възелът. Погледна отново стрелката — 180 градуса. Нямаше изход. Всичко беше напразно.

Алан Хамилтън караше с бясна скорост по „Уимпоул“, без да обръща внимание на звука на клаксоните. Улицата пред него беше блокирана от коли. Зави към площад „Портланд“, а оттам към Оксфърд Съркъс. Тук задръстването бе още по-голямо и той почти спря.

В мазето на Бонд стрийт 217 стрелката бе стигнала 200 градуса. Ставаше все по-топло.

Колите почти не помръдваха. Хората се прибираха от работа, отиваха на вечеря или на театър. Алан Хамилтън седеше зад кормилото, притеснен до смърт. Дали да не се обадя в полицията? Но каква полза? Някаква моя пациентка си въобразила, че ще я убиват. Само ще ми се изсмеят. Не, трябва да стигна там час по-скоро. Колите се раздвижиха.

Стрелката бе стигнала 300 градуса. Вътре бе непоносимо горещо. Тя направи пореден опит да освободи ръцете си, одра китките си, но отново без какъвто и да било резултат.

Той зави по Оксфърд Стрийт, прекоси пешеходната зона, едва не блъсна две възрастни дами, чу яростното изсвирване на полицейска свирка. В първия миг реши, че трябва да спре, но бързо се отказа. Продължи напред.

На една пресечка грамаден тежкотоварен камион препречи пътя му. Алан натискаше клаксона нетърпеливо. Подаде глава от прозореца и изкрещя:

— Хайде, тръгвай!

Шофьорът го изгледа.

— Да няма някъде пожар, че си се разбързал така.

Когато най-сетне колите пред него се поразчистиха, той натисна педала на газта и се понесе към Бонд Стрийт. Разстояние, което друг път му отнемаше десетина минути, този път измина за половин час.

Стрелката сочеше 400 градуса.

Слава Богу, най-сетне стигна сградата. Алан спря колата на тротоара на отсрещната страна на улицата. Отвори вратата на колата и се затича. Пред входа усети как под краката му земята се разлюлява. Сградата избухна сякаш бе огромна бомба. Из въздуха се разлетяха пламъци и отломки.

И смърт.

31. Глава

Атанас Ставич беше страшно възбуден. Така се чувстваше винаги, когато се заловеше с изпълнението на някоя задача. За него беше правило преди да умъртви жертвата си да се гаври с нея, без значение дали беше мъж или жена, и това винаги му доставяше изключително удоволствие. Сега обаче нямаше време нито да изтезава Катерин, нито да се погаври както си знае и това го изнервяше. Атанас погледна часовника си. Още беше рано. Самолетът му излиташе в единайсет вечерта. Взе такси до Шепард Маркет и се разходи из лабиринта от тесни улички. Срещна десетина момичета, застанали на ъглите, които подвикваха на минувачите.

— Здравей, котенце, какво ще кажеш за няколко френски урока?

— Не искаш ли да се позабавляваме?

— Не се ли интересуваш от турска любов?

Никоя от жените не обърна внимание на Атанас. Той се приближи до висока блондинка с къса кожена пола и обувки с остри, високи токове.

— Добър вечер — любезно рече той.

Тя го изгледа с любопитство.

— Здравей, момченце. Знае ли майка ти къде си, а?

— Да, госпожо. Мислех си, че ако не сте заета… — започна той срамежливо.

Проститутката се засмя.

— Наистина ли имаш желание? Ами ако наистина не съм заета? Любил ли си се досега?

— Да, веднъж — тихо рече Атанас. — И ми хареса.

— Като те гледам колко си дребничък, трябва да си доста маломерен — засмя се момичето. — Обикновено гледам да избягвам такива дребосъци, но тази вечер няма много работа. Имаш ли десетачка?

— Да, госпожо.

— Е добре, пиленце. Да се качваме горе.

Тя поведе Атанас в близкия вход, нагоре по стълбите, и го въведе в малък едностаен апартамент. Атанас й подаде парите.

— А сега да видим знаеш ли какво да правиш. — Докато се събличаше, тя поглеждаше към Атанас. Той свали дрехите си. — Божичко, та ти си огромен! — не можа да сдържи удивлението си тя.

— Тъй ли?

Атанас пристъпи към нея. Обичаше да бие проститутките. Така удоволствието му беше по-голямо. Сега обаче си даваше сметка, че не бива да прави нищо, което да привлече вниманието или да остави следи, по които полицията да го открие.

— Днес имаш късмет — рече той с усмивка.

— Моля?

— Нищо. — Той я притисна, затвори очи и грубо я облада. Представяше си, че Катерин е тази, която безпомощно моли за милост и настоява да спре. Виковете на жената го възбуждаха и той ставаше все по-брутален, докато най-сетне свърши и се отпусна изтощен.

— Божичко — пое си дъх жената. — Ти си направо невероятен!

Атанас отвори очи и видя, че под него не лежи Катерин, а някаква грозна курва. Облече се и взе такси до хотела, опакова багажа си и се отправи към летището. Беше девет и половина. Имаше достатъчно време до излитането на самолета.

Пред гишето на „Олимпик Еърлайнс“ стояха няколко души. Когато дойде неговият ред, той подаде билета си.

— Навреме ли ще излети самолетът?

— Да. — Чиновникът прочете името му. Атанас Ставич. Вдигна очи и го погледна, сетне се обърна към един мъж, който стоеше наблизо, и кимна леко. Той се приближи до гишето.

— Може ли да видя билета ви?

Атанас му го подаде.

— Да не би да не е наред?

— Изглежда сме продали малко повече билети. Бихте ли дошли с мен, ще се опитам да оправя нещата.

— Добре — сви рамене Атанас и последва служителя на компанията. Постепенно го обземаше еуфория. Демирис сигурно вече са го пуснали от затвора. Той беше твърде важен човек и за него законите не важаха. Всичко бе минало чудесно. Щом прибере петдесетте хиляди долара, ще ги внесе на сметката си в швейцарска банка. След това — малко почивка. Може би на Ривиерата или в Рио. Харесваше мъжете проститутки в Рио.

Вратата пред него се отвори. Атанас спря стъписано на прага. Пребледня.

— Ти си мъртва! Аз те убих! — пронизително изкрещя той.

Атанас все още крещеше, когато го изведоха навън и го вкараха в полицейската кола. Алан Хамилтън и Катерин стояха и гледаха заминаващата кола.

— Всичко свърши, скъпа. Най-сетне свърши.

32. Глава

Катерин отчаяно се опитваше да освободи ръцете си. Колкото повече се стараеше да ги измъкне, толкова повече се затягаше възелът. Пръстите й взеха да изтръпват. Не сваляше очи от циферблата на бойлера. Стрелката бе достигнала 250 градуса. Когато стигне 400 градуса, ще избухне. Трябва да има някакво разрешение, мислеше тя. Погледът й попадна на бутилката, която Атанас бе изпуснал на пода. Сърцето й се разтуптя още по-силно. Разбира се, че има изход! Да можеше само… Катерин протегна крак към бутилката. Беше далече. Напрегна се още малко. Трески от дървения стълб се забиха в гърба й. Оставаха два-три сантиметра. Очите й се напълниха със сълзи. Хайде, още веднъж! Още веднъж. Напрегна се с всички сили. Гърбът я болеше страхотно. Кракът й докосна шишето. Внимателно, да не го изритам. Успя да закачи гърлото на бутилката с въжето, което стягаше глезените й. Много внимателно и предпазливо я придърпа до себе си. Най-сетне.

Погледна циферблата. Стрелката бе на 280 градуса. Стараеше се да преодолее паниката. Избута бутилката до пръстите на ръката си, но те бяха така изтръпнали и лепкави от кръвта, че не можа да я улови.

В мазето бе нетърпимо горещо. Бутилката се изплъзна. Стрелката сочеше 300 градуса. От котела струеше пара. Катерин направи пореден опит да улови бутилката.

Най-после я хвана! Стисна я здраво, вдигна ръцете си колкото може по-високо и я удари с все сила в циментовия под. Нищо. Извика от яд. Отново удари и отново нищо. Пое дълбоко въздух и блъсна бутилката с все сила. Слава богу! Опита се колкото може по-бързо да пререже въжето със счупеното гърло. Стъклото дереше китките й, но тя бе станала безчувствена към болката. Усети как едно по едно влакната се късаха. Най-неочаквано ръцете й се освободиха. С трескави движения смъкна въжетата и развърза краката си. Стрелката сочеше 380 градуса. Силни струи пара излизаха от кожуха на огромния котел. Катерин се изправи. Атанас бе залостил вратата. Нямаше да има време да напусне сградата преди експлозията.

Спусна се към клапата и се опита да измъкне треската, но не успя да я помръдне. 400!

Трябваше да вземе решение за част от секундата. Изтича към вратата, която водеше към скривалището. Отвори я рязко, затръшва тежката врата и се просна на циментовия под, едва поемайки дъх. След пет секунди се разнесе страховитият гръм на експлозията. Всичко около Катерин се разлюля. Лежеше в тъмнината, останала без дъх, заслушана в рева на пламъците. Беше спасена. Край на всичко. Не, още не. Имаше още малко работа.

След около час пожарникарите я намериха и я изведоха навън. Алан Хамилтън бе на тротоара. Катерин се спусна в прегръдките му и той я притисна до себе си.

— Катерин… скъпа! Толкова се изплаших! Как успя…

— После! — прекъсна го тя. — Трябва да спрем Атанас Ставич.

33. Глава

Венчаха се в тесен семеен кръг в една черква в Съсекс, недалеч от фермата на сестрата на Алан. Сестра му бе много приятна жена — такава, каквато изглеждаше и на снимката. Синът й беше на училище и не присъства на сватбата. Младоженците прекараха уикенда във фермата и заминаха за Венеция за медения месец.

Венеция, една от яркооцветените страници в книгата на средновековната история, е вълшебен плаващ град с канали и сто и двайсет острова, свързани с четиристотин моста. Алан и Катерин Хамилтън пристигнаха на летище „Марко Поло“, недалеч от Местре, взеха гондола и отидоха до площад „Сан Марко“. Настаниха се в „Роял Даниели“, красив стар хотел близо до Двореца на дожите.

Апартаментът им бе изискан, с красиви старинни мебели и с изглед към Канале Гранде.

— Какво искаш да правим? — попита Алан.

— Познай — прегърна го Катерин.

Разопаковаха багажа по-късно.

Престоят във Венеция се оказа истинско изцеление за изстрадалата и измъчена от кошмарите на миналото душа на Катерин.

Двамата се отдадоха на безкрайни разходки. Площад „Сан Марко“ бе на неколкостотин метра от техния хотел. Черквата „Сан Марко“ бе едновременно катедрала и изложбена галерия — стените и таванът бяха с фрески и изумителни мозайки.

Разгледаха Двореца на дожите, разкошните салони, после спряха на Моста на въздишките, по който са минавали затворниците преди да отидат на смърт.

Посещаваха музеи и черкви, обиколиха и някои от близките острови. В Мурано наблюдаваха ръчна изработка на стъклени предмети, а в Бурано — плетачките на дантели. Пътуваха до Торчело с моторница и обядваха в Локанда Циприани в прекрасна, потънала в цветя градина.

Катерин си спомни за градината в манастира. Колко самотна и безпомощна се бе чувствала там! Тя гледаше своя скъп Алан и душата й ликуваше. Благодаря ти, Господи!

„Мерсери“ бе главната търговска улица с безброй вълшебни магазини. „Рубели“ за тъкани, „Касела“ за обувки, „Джокондо Касини“ за антикварни предмети. Обядваха в „Куадри“, в „Ал Граспо де Уа“, в „Харис Бар“. Придвижваха се или с гондоли, или с по-малките sandoli.

Един ден към края на престоя им се разрази силна буря с пороен дъжд и гръмотевици.

Катерин и Алан притичаха до хотела. Наблюдаваха през прозореца потоците вода, които се изливаха над града.

— Моля да ми простите за тази буря, госпожо Хамилтън — обади се Алан. — Бяха ми обещали слънчево време.

— Не забелязвам да има буря, скъпи! — вдигна тя усмихнатото си лице. — Толкова съм щастлива!

По покритото с облаци небе пробягна светкавица, последвана от силен гръм. Тя напомни на Катерин за друга експлозия — експлозията на котела, и за още нещо.

— Не трябваше ли днес съдът да произнесе присъдата? — обърна се тя към Алан.

— Да — обади се той след известно колебание. — Не исках да говорим за това, защото…

— О, не се тревожи за мен. Искам да разбера решението на съда.

Той кимна.

— Добре.

Алан отиде до радиото в ъгъла и го включи. Точно в този момент съобщаваха новините по Би Би Си.

„… и министър-председателят подаде оставка. Премиерът ще се опита да състави ново правителство“.

Радиото запука и гласът се загуби.

— Това е от проклетата буря — рече Алан.

Гласът се появи отново.

„Процесът срещу Константин Демирис, който се гледа в Атина, завърши и преди няколко минути присъдата беше произнесена. За всеобщо удивление…“

Радиото отново замлъкна.

— Каква, според теб е присъдата? — обърна се Катерин към Алан.

— Зависи дали вярващ в щастливия завършек на нещата — рече той и я прегърна.

34. Глава

Епилог

Пет дни преди да започне процесът срещу Константни Демирис надзирателят отвори вратата на килията му.

— Имате посетител.

Константин Демирис вдигна поглед. Освен адвоката при него не пускаха никой. С нищо не показа изненадата си. Тия гадни копелета се държаха с него като с най-обикновен престъпник. Тръгна след надзирателя.

Спряха пред малката приемна.

— Тук — рече надзирателят.

Демирис прекрачи прага и внезапно спря пред възрастния господин, сгърбен в инвалидната си количка. Косата му бе снежнобяла, а лицето — отвратителна комбинация от червени и бели петна — белези от обгаряния. Устните му бяха замръзнали в странна гримаса. На Демирис му бе нужна близо минута, докато разпознае своя посетител.

— Боже мой! — прошепна той и пребледня.

— Не, не съм дух — обади се Наполеон Котас с хрипкав глас. — Влез, Коста.

— Ами пожарът — едва успя да промълви Демирис.

— Скочих през прозореца и си счупих гръбнака. Прислужникът ме закара в болницата преди да пристигне пожарната. Предпочетох да не знаеш, че съм жив. Бях прекалено изморен, за да продължа да се боря с теб.

— Но… те откриха някакво тяло.

— Това бе моят иконом.

Демирис се отпусна без сили на един от столовете.

— Радвам се… много се радвам, че си оживял — промълви той.

— Така и трябва, защото само аз мога да те спася от бесилото.

— Ти ли? — слисано рече Демирис.

— Да. Ще се заема със защитата ти.

Демирис се изсмя.

— Леон, познаваш ме от толкова години — какво те кара да мислиш, че съм такъв глупак, та да поверя живота си в твоите ръце?

— Това, че съм единственият човек, който може да те спаси, Коста.

— Не, благодаря — стана Демирис.

— Говорих със Спирос Ламбру. Успях да го убедя да свидетелства, че е бил с теб по време на убийството на сестра му.

— И той ще го направи?

— Да, защото му казах, че отнемането на богатството ти ще бъде много по-голямо отмъщение, отколкото ако те лиши от живот.

— Не те разбирам.

— Уверих Ламбру, че свидетелства ли в твоя полза, ще му прехвърлиш цялото си състояние — корабите, компаниите всичко, което притежаваш.

— Ти си луд!

— Така ли? Помисли си, Коста. Показанията му могат да спасят живота ти. Нима богатството ти е по-ценно от живота?

Последва дълго мълчание. Демирис седна отново. Той изучаваше внимателно лицето на Котас.

— Значи Ламбру е готов да свидетелства, че сме били заедно, когато Мелина е била убита, така ли?

— Точно така.

— И какво ще иска в замяна?

— Всичко, което притежаваш.

— Предпочитам да запазя… — обади се Демирис.

— Всичко — прекъсна го Котас. — Иска да те лиши от всичко! Това е неговото отмъщение.

— А ти какво ще получиш, Леон?

Устните на Котас се изкривиха в пародия на усмивка.

— И аз няма да остана с празни ръце.

— Не разбирам.

— Преди да прехвърлиш всичко на името на Ламбру, активите на „Еленик Трейд Корпорейшън“ ще преминат в друга, нова компания. Тази компания е моя.

— В такъв случай Ламбру ще остане с празни ръце — не се сдържа Демирис.

— Едни печелят, други губят — сви рамене Котас.

— Той не се ли усъмни?

— Умея да държа нещата в ръцете си.

— Щом ще разпитваш Ламбру, каква ми е гаранцията, че няма да подложиш на разпит и мен?

— Нищо по-просто от това, драги ми Коста. Твоята работа е сигурна. Ще подпишем споразумение, според което новата компания ще премине в мое владение само при условие, че те признаят за невинен. Осъдят ли те, няма да получа нищо.

Демирис най-после прояви интерес. Загледа се в сгърбения мъж. Дали ще захвърли делото и стотиците милиони, само за да ми отмъсти? Не, не вярвам. Не е чак такъв глупак.

— Е, добре. Съгласен съм — бавно произнесе Демирис.

— Току-що спаси живота си, Коста.

Спасих много повече от това, победоносно мислеше Демирис. Скрил съм над сто милиона и то там, където никой не може да ги открие.

Срещата на Котас със Спирос Ламбру бе бурна. Ламбру едва не изхвърли адвоката от кабинета си.

— Как може да искаш от мен да свидетелствам в полза на това чудовище? Махай се оттук!

— Нали искаш отмъщение?

— Да. И го получавам.

— Така ли? Ти познаваш добре Коста. За него богатството е по-важно от живота. Ако го екзекутират, ще се мъчи няколко минути, а разориш ли го, ще го принудиш да прекара дните си в мизерия и така ще го накажеш стократно по-жестоко.

В думите на адвоката имаше много истина. Спирос не познаваше по-алчен човек от Коста.

— Та казваш, че е готов да прехвърли всичко на мое име?

— Да, всичко. Корабите, бизнеса, компаниите.

Изкушението бе неустоимо.

— Трябва да си помисля.

Ламбру изпрати с поглед адвоката, който излезе с количката си от кабинета. Нещастник, за какво ли му е такъв живот?

В полунощ Спирос Ламбру телефонира на Наполеон Котас.

— Реших. Съгласен съм.

Журналистите бяха в истинска еуфория. Започваше процесът срещу Константин Демирис, обвинен в убийството на собствената си жена. При това защитник щеше да бъде прочут адвокат, доскоро смятан за загинал при пожар.

Процесът щеше да се води в същата зала, в която се бе водило делото срещу Ноел Паж и Лари Дъглас. Константин Демирис седеше на мястото на обвиняемия, а до него, в инвалидна количка, бе Наполеон Котас. Прокурор бе Делма.

— Константин Демирис е един от най-богатите мъже в света — започна речта си прокурорът. — Огромното състояние му дава безброй привилегии. Но има нещо, което не е позволено никому, и това е хладнокръвното убийство. — Той се обърна към Демирис. — Обвинението безусловно ще докаже, че Константин Демирис е виновен за бруталното убийство на своята съпруга, която го е обичала и е държала на него. Сигурен съм, че когато чуете доказателствата по делото, във вас няма да остане и следа от съмнение каква да бъде присъдата, която ще произнесете.

Делма седна.

Председателят на съда се обърна към Наполеон Котас:

— Готова ли е защитата с встъпителното си слово?

— Да, ваше благородие — Котас подкара инвалидната си количка към заседателите. Не пропусна да забележи изписалото се съчувствие по лицата им и усилието, с което задържаха погледите си върху него.

— Константин Демирис е тук, не защото е богат или влиятелен. А може би именно заради това е изправен в съдебната зала. Слабите винаги се опитват да унижат силните. Господин Демирис може би е виновен, защото е богат и влиятелен, но тук ще докажа, и то без да остане и следа от съмнение, че той няма никаква вина за смъртта на своята съпруга.

Процесът започна.

Прокурорът Делма призова свидетеля Теофилос, лейтенант от полицията.

— Бихте ли ни разказали какво видяхте, когато влязохте във вилата на Демирис?

— Столовете и масите бяха обърнати. Вътре цареше истински хаос.

— Имахте ли впечатление, че се е водила борба?

— Да, господине. Имах чувството, че там са върлували крадци.

— И намерихте окървавен нож на мястото на престъплението, така ли?

— Да, господине.

— Открихте ли отпечатъци по дръжката на ножа?

— Да.

— Чии бяха те?

— На Константин Демирис.

Погледите на съдебните заседатели се извърнаха към Демирис.

— Какво открихте, когато претърсихте къщата?

— На дъното на един шкаф намерихме окървавени бански гащета с инициалите на Демирис.

— Възможно ли е да са били в къщата отдавна?

— Не. Бяха още мокри.

— Благодаря ви.

Ред бе на Наполеон Котас.

— Детектив Теофилос, вие имахте възможност да говорите лично с обвиняемия, нали?

— Да, господине.

— Как бихте го описали?

— Ами — Детективът погледна към Демирис. — Бих казал, че е едър мъж.

— Силен?

— Да.

— Във всеки случай, не е човек, комуто е било необходимо да направи мебелите в една стая на пух и прах, за да убие жена си?

— Възразявам — скочи на крака Делма.

— Възражението се приема. Нека адвокатът на защитата се въздържа от насочващи въпроси.

— Моля да ме извините, ваше благородие — рече Котас и отново се обърна към свидетеля. — След разговора си с Константин Демирис бихте ли казали, че той е умен човек?

— Да, господине. Не мисля, че човек може да натрупа такова богатство, без да е изключително умен.

— Напълно съм съгласен, лейтенант. Оттук възниква и любопитният въпрос: Как е възможно такъв човек да сглупи толкова, че извършвайки убийство, да остави след себе си нож с отпечатъци, бански гащета, напоени с кръв…? Не смятате ли, че това е необичайно глупаво?

— Във вълнението си убиецът върши необикновени неща.

— Полицията открила златно копче от сако на Демирис. Предполага се, че той е бил с това сако по време на убийството.

— Да, господине.

— И това е съществена част от доказателствата срещу Константин Демирис. Според хипотезата на полицията съпругата му го е откъснала, когато се е бранила от ударите му.

— Точно така.

— Ние имаме работа с човек, който е твърде внимателен към облеклото си. Едно копче е откъснато от сакото му, но той не го забелязва. Прибира се у дома с това сако и все така не забелязва липсата на копчето. Съблича се, закача сакото в гардероба и продължава да не забелязва нищо. От което става ясно, че обвиняемият е не само глупав, но и сляп.

На свидетелското място застана господин Кателанос. Собственикът на детективската агенция се мъчеше да извлече максимална полза от вниманието, с което бе заобиколен.

— Вие сте собственик на частна детективска агенция, така ли? — попита Делма.

— Да, господине.

— Няколко дни преди да бъде убита, госпожа Демирис ви е посетила?

— Точно така, господине.

— Защо дойде при вас?

— Търсеше защита. Заяви, че има намерение да се разведе със съпруга си, а той я заплашил с убийство.

В залата се разнесе шепот.

— Значи според вас госпожа Демирис бе много разтревожена.

— Да, господине, много.

— И поиска от вас да й осигурите защита.

— Да.

— Това е всичко, благодаря ви — завърши Делма. — Свидетелят е на ваше разположение — обърна се той към Котас.

Котас се приближи с количката до мястото на свидетеля.

— Господин Кателанос, от колко време се занимавате с детективска работа?

— Вече петнайсетина години.

— Доста време — рече адвокатът, очевидно изпълнен с уважение. — Трябва да сте наистина много добър.

— Надявам се да е така — скромно рече Кателанос.

— Следователно имате достатъчно опит с хора, попаднали в беда?

— Точно за това идват при мен.

— Когато се яви при вас, госпожа Демирис не изглеждаше ли поне малко разтревожена…

— О, тя беше много разстроена, да не кажа изпаднала в паника.

— Разбирам. Бояла се е да не би мъжът й да я убие.

— Точно така.

— Колко от оперативните си работници изпратихте след нея? Един? А може би двама?

— Всъщност нито един.

— Не разбирам — смръщи вежди Котас. — Защо?

— Такова беше желанието на госпожа Демирис. Тя искаше да започнем от понеделник.

Котас не прикри изненадата си.

— Не разбирам, господин Кателанос. Жената идва при вас, ужасена от възможността съпругът й да я убие, и в същото време си отива, заявявайки, че ще й е нужна охрана след понеделник.

— Ами да. Така беше.

Котас промърмори:

— Започвам да се питам дали госпожа Демирис е била чак толкова изплашена.

На свидетелското място застана прислужничката на Демирис.

— И така, вие чухте разговора между госпожа Демирис и нейния съпруг.

— Да, господине.

— Бихте ли ни разказали подробно за разговора.

— Госпожа Демирис заяви на мъжа си, че иска развод, а той отговори, че няма да се съгласи.

— Ясно — отвърна Делма и се обърна към съдебните заседатели. — Какво друго чухте?

— Той поиска да се срещнат във вилата в три часа и настоя тя да отиде сама.

— Той ли каза, че трябва да отиде сама?

— Да, господине. Госпожата ми поръча, ако не се прибере до шест часа, да се обадя в полицията.

Съдебните заседатели се размърдаха на местата си. Погледите им се насочиха към Демирис.

— Нямам повече въпроси — рече Делма. — Свидетелката е на разположение на защитата.

Наполеон Котас се приближи с количката до свидетелското място.

— Името ви е Андрея, нали?

— Да, господине. — Момичето се мъчеше да не гледа обезобразеното лице на адвоката.

— Вие сте чули госпожа Демирис да заявява на съпруга си, че иска да се разведе с него, а той отговорил, че няма да й даде развод, и настоял тя да отиде във вилата. Така ли беше?

— Да, господине.

— Не забравяйте, че се заклехте. Не може да сте чули такова нещо.

— Напротив, господине, чух.

— Колко телефона има в стаята, в която се проведе разговорът?

— Един, защо?

— Значи не сте слушали на друг телефонен апарат?

— Не, господине. Никога не правя такива неща.

— Излиза, че сте чули само онова, което е казала госпожа Демирис. Не може да знаете какво е говорил съпругът й!

— Ами… да.

— С други думи не сте чули заплахите на Константин Демирис, нито че е повикал жена си във вилата, нито каквото и да е било друго. Въобразявате си, че сте чули всичко това, съдейки по репликите на госпожа Демирис.

— Може и така да се каже.

— Така го и казвам. Защо бяхте в стаята, когато госпожа Демирис говореше по телефона?

— Тя поиска да й занеса чаша чай.

— Занесохте ли й?

— Да господине.

— Защо не излязохте след това?

— Госпожа Демирис ми даде знак да остана.

— Искала е да чуете разговора й?

— Може би да.

— Значи не знаете дали наистина е говорила с мъжа си! — Гласът на Котас шибаше като с камшик. — Нищо чудно да не е говорила с никого. — Адвокатът приближи стола си към свидетелката. — Не ви ли се струва странно, че госпожа Демирис е пожелала да останете в стаята и да слушате този така личен разговор? В моя дом прислугата не присъства на такива разговори. Категорично заявявам, че такъв разговор изобщо не се е състоял! Госпожа Демирис не е говорила с никого. Постарала се е да организира нещата така, че мъжът й да бъде съден за най-тежко престъпление. Но Константин Демирис не е убил жена си. Доказателствата срещу него са изфабрикувани и то много внимателно. И най-небрежният човек не би оставил след себе си такъв низ от компрометиращи го доказателства. Независимо от всичко друго Константин Демирис е умен човек.

Процесът продължи десет дни. Изнесени бяха обвинения и контраобвинения, данни от експертизи. Общото мнение бе, че вероятно Константин Демирис е виновен.

Наполеон Котас пазеше своята „бомба“ за последния ден. Той призова Спирос Ламбру на свидетелската скамейка. Още преди да започне процесът, Демирис подписа документ, според който „Еленик Трейд Корпорейшън“ минаваше във владение на Спирос Ламбру. Предишния ден всички активи на компанията тайно бяха прехвърлени на името на Наполеон Котас с условието, че това ще влезе в сила, само ако Константин Демирис бъде оправдан.

— Господин Ламбру. Вие не се пораждахте много с вашия зет, нали?

— Не. Изобщо не се разбирахме.

— Ще сбъркам ли, ако кажа, че в известен смисъл се мразехте?

Ламбру погледна Демирис.

— Това би било меко казано.

— В деня, когато сестра ви изчезна, Константин Демирис заявил в полицията, че не е бил в близост с вилата. В три часа, времето, когато се предполага, че е настъпила смъртта на вашата сестра, е имал среща с вас в Акрокоринт. При разпита в полицията вие сте отрекли това.

— Да така е.

— Защо?

Ламбру замълча.

— Демирис се държеше отвратително със сестра ми — заговори той с преливащ от гняв глас. — Непрестанно я обиждаше и унижаваше. Исках да го накажа. Нужен му бях за алиби.

— И?

— Не мога да живея повече с тази лъжа. Чувствам, че трябва да кажа истината.

— Срещнахте ли се с Константин Демирис в Акрокоринт в онзи следобед?

— Да. Истината е, че ние двамата бяхме там.

В залата се надигна вълна от развълнувани гласове. Делма скочи, лицето му беше бяло като платно.

— Ваше благородие, възразявам…

— Възражението не се приема.

Делма се отпусна на стола. Демирис се облегна на масажа, очите му искряха.

— Разкажете ни за тази среща. Вие ли я поискахте?

— Не, идеята беше на Мелина. Тя изигра и двама ни.

— Изигра ли ви? Как?

— Обади ми се да ми съобщи, че съпругът й искал да се срещне с мен в моята вила в Акрокоринт, за да обсъдим един делови въпрос. Обадила се и на Демирис и му съобщила, че съм поискал да се срещна с него. Когато пристигнахме, ние нямахме какво да си кажем.

— Срещата ви се състоя следобед, горе-долу по времето, когато е установена смъртта на госпожа Демирис.

— Да, точно така.

— От Акрокоринт до къщата на брега има около четири часа път с кола — рече Котас на съдебните заседатели. Така че не е възможно Константин Демирис да е бил в три часа в Акрокоринт и след това да стигне в Атина преди седем часа. — Котас се обърна към Спирос. — Заклехте се, господин Ламбру! Това, което казахте на съда, истина ли е?

— Да, Бог ми е свидетел!

Наполеон се обърна към съдебните заседатели.

— Дами и господа, при това положение на вас не ви остава нищо друго, освен да произнесете присъдата „Невинен“. Ако обвинението твърди, че Демирис е наел човек да извърши убийството, тогава би могло да има някаква минимална доза на съмнение. Делото се основава единствено на фиктивни доказателства в подкрепа на това, че присъстващият в тази зала обвиняем е убил жена си. Многоуважаемите съдии ще ви кажат, че в такова дело трябва да бъдат доказани две основни неща: мотив за деянието и възможност да бъде извършено. Не мотив или възможност, мотив и възможност. В правото те са неделими като сиамски близнаци. Дами и господа, обвиняемият може да е имал мотив, а може и да е нямал. Но този свидетел доказа, без всякакво съмнение, че обвиняемият не е имал никаква възможност да бъде близо до мястото на събитието.

Заседателите се съвещаваха повече от четири часа. Константин Демирис проследи с поглед как един след друг заемат местата си в съдебната зала. Беше блед и неспокоен. Вниманието на Котас бе насочено в друга посока. Той следеше реакциите на Константин Демирис. От арогантността и самодоволството му нямаше и следа. В момента той бе човек, изправен пред смъртта.

Председателят на съда попита:

— Стигнаха ли съдебните заседатели до единодушно решение?

Говорителят се изправи и подаде лист хартия.

— Да, ваше благородие — рече той. — Моля приставът да го вземе.

Приставът се приближи, взе листа и го подаде на съдията.

— Съдебните заседатели смятат обвиняемия за невинен — прочете той.

Залата избухна. Всички скочиха на крака. Чуха се ръкопляскания и подсвирквания.

На лицето на Демирис бе изписан истински възторг. Той си пое дълбоко въздух, стана и отиде до Наполеон.

— Ти успя — рече той. — Много съм ти задължен.

— Вече нищо не ми дължиш. Аз съм много богат, а ти — много беден. Хайде, отиваме да го отпразнуваме.

Константин подкара количката на Котас през тълпата, покрай репортерите към паркинга. Адвокатът му посочи голямата кола до самия вход.

Когато стигнаха до вратата, Демирис попита:

— Нямаш ли шофьор?

— Не ми е нужен. Тази кола е изработена специално за мен и мога да я карам сам. Помогни ми да вляза.

Демирис отвори вратата, настани внимателно Наполеон на шофьорското място. Сгъна инвалидния стол и го остави на задната седалка. После седна отпред.

— Ти все още си най-великият адвокат на света — усмихна се Константин Демирис.

— Така е — рече Наполеон и запали мотора. — Какво ще правиш сега, Коста?

— Ще се оправя някак — бодро отвърна Демирис. Със сто милиона долара все ще успея да вдигна отново империята на крака, изкиска се той на ум. — Като си представя как ще се разстрои Спирос, когато разбере истината за компанията.

— Нищо не може да направи. Договорът, който подписа, му дава компания, която не струва пукната пара.

Поеха към планината. Наполеон се справяше чудесно с лостовете, които контролираха педалите на газта и спирачката.

— Караш с лекота — каза Демирис.

— Човек винаги научава онова, което е необходимо.

Колата се катереше по тесен планински път.

— Къде отиваме?

— На върха има малка къща. Ще изпием по чаша шампанско и после ще ти повикам такси. Знаеш ли, Коста, всичко което се случи… смъртта на Ноел и Лари Дъглас… и бедният Ставрос. Те всички загинаха не заради пари. — Той погледна Демирис. — А от омраза. Любов и омраза. Ти обичаше Ноел.

— Да — отговори Демирис. — Обичах я.

— Аз също я обичах — обади се Котас. — Не го знаеше, нали?

Демирис го погледна изненадан.

— Не.

— И въпреки това ти помогнах да я убиеш. Никога няма да си го простя. Ти прости ли си, Коста?

— Тя го заслужаваше.

— В крайна сметка всички получаваме онова, което заслужаваме. Има нещо, което не съм ти казал. Онзи пожар от нощта на пожара съм с непоносими болки. Лекарите се опитаха да ме излекуват, но не се получава. Пострадах тежко. — Той натисна лоста и колата полетя с още по-голяма скорост по острите завои на стръмния планински път. Под тях проблясваше Егейско море. — Болките ми са такива, че наистина не си заслужава да живея повече. — Котас отново натисна лоста.

— Намали малко — обади се Демирис. — Ще вземеш да…

— Останах жив само заради теб. Защото реших двамата да приключим заедно житейския си път.

Демирис се извърна към него ужасен:

— За какво говориш? Намали, веднага! Ще пребиеш и двама ни!

— Това е целта — спокойно каза Котас и отново натисна лоста. Колата подскочи.

— Ти си луд! — извика Демирис. — Богат си! Не е възможно да искаш да умреш!

Изкривените устни на адвоката се сгърчиха в подобие на усмивка.

— Не съм богат. Богата е твоята приятелка сестра Тереза. Всичките ти пари прехвърлих на сметката на манастира в Янина.

Колата се носеше с бясна скорост към следващия завой на тесния планински път.

— Спри колата! — изкрещя Демирис. Той се опита да изтръгне кормилото от ръцете на Котас, но без успех. — Ще ти дам каквото поискаш. Спри! — викаше той.

В следващия миг полетяха срещу скалите и се превъртяха в смъртен пирует по стръмния планински склон. Колата се разби с трясък на брега. Разнесе се силна експлозия, последвана от дълбоката тишина на вечността.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.